Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

XXI. FEJEZET

XXII. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kate Douglas Wiggin

BECKY SORSA

fordította:
Novelly Riza

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-523-5 EPUB
ISBN 978-963-559-524-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1903

az elektronikus kiadás az 1933. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
Rebecca of Sunnybrook Farm

a borító a British Library szabadfelhasználású
képgyűjteményéből származó akvarell
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

Az öreg postakocsi csendesen döcögött a Maplewoodból Riverboroba vezető poros országúton. Május hó közepe volt még csak, de máris oly hőség uralkodott, mint nyár derekán s Cobb Jeremiás tőle telhetőén kímélte lovait, habár arról sem felejtkezett meg, hogy ő egyszersmind a városka postása is. Midőn ma reggel éppen elindulni készült a maplewoodi postahivataltól, egy asszony sietve lemászott egy kocsiról, odafutott hozzá s megkérdezte, hogy ez-e a riverboroi postakocsi s ő-e mister Cobb. A helybenhagyó válaszra az asszony intett egy kis leánynak, aki a távolban visszafojtott lélegzettel hallgatta a párbeszédet s most úgy rohant a kocsihoz, mintha félne, hogy még az utolsó percben lekéshetne. A leányka tíz-tizenegy éves lehetett, de feltűnően kicsi és gyenge volt korára.

- Nagyon kérem, vigye el leánykámat Riverboroba, a nővéreimhez - mondta azután. - Ugye ösmeri Sawyer Mirandát és Janet. Ott laknak a téglaházban.

- Oh édes Istenkém! Már hogyne ismerném!

- Nos tehát Becky hozzájuk megy; már várják őt. Legyen oly szíves, vigyázzon rá kissé, mert ha szerét ejtheti, hogy kiszállhat, vagy valakivel szóba eredhet, ő el nem mulasztja az alkalmat. Isten veled édes gyermekem! Ne kövess el semmi csínyt, ülj nyugodtan, hogy rendes és tiszta légy, ha odaérsz s ne okozz alkalmatlanságot Cobb úrnak.

- Isten veled anyám, ne aggódj kérlek, hiszen nem ma utazom először.

Az asszony kacagva fordult Cobbhoz. - Ő ugyanis egy éjszakát töltött Warehamban, hát érdemes ezért büszkének lenni? - mondta tréfás lenézéssel.

- Pedig ez is csak utazás - válaszolta a gyermek élénken. - Jó sokáig mentünk kocsin, magunkkal vittük a villásreggelinket, még a vasútra is felszálltunk s a hálóingünk is velünk volt.

- Ne kiabálj kérlek. Hiszen ezt nem kell tudnia az egész falunak! - szakította félbe az anya a szóáradatot, mely csak úgy patakzott a tapasztalt utazó ajkáról. - Hányszor mondtam már neked - folytatta suttogva, - hogy sohasem szabad olyan hangosan beszélned, különösen idegenek előtt nem.

- Tudom anyám, tudom s nem is teszem, csak azt akartam mondani, - ebben a pillanatban Cobb egyet csettintett nyelvével s szorosabbra fogta a gyeplőt, a lovak pedig lomhán elindultak. - Nem is akartam egyebet mondani, mint azt, hogy az mégis csak utazás - közben a kocsi már pár lépésnyire eltávolodott s Rebekának ki kellett dugnia fejét az ablakon, hogy szavait befejezhesse, - hogy az mégis csak utazás, ha a hálóinget is el kell vinni!

Az éles hangon odakiáltott szó ostorcsapásként érintette Randallné fülét. A jó asszony megbotránkozással csóválta fejét, egy ideig még szemmel követte a távozó csézát, azután összeszedte cókmókját, mely a postaépület előtt a pádon hevert, eloldotta a kerítéshez kötött lovat s felszállt a kocsira.

Ez alig fél óra előtt történt; de a nap, a hőség, a por s a gond, hogy mit mindent kell végeznie a nagy fővárosban, Milltownban, teljesen kiűzték Cobb amúgy sem élénk gondolkozásu agyából Randallnénak tett Ígéretét, hogy kissé szemmel tartja Rebekát.

Egyszerre valami vékonyka hang ütötte meg fülét, melyet nem bírt elnyomni sem a kocsi zörgése, sem a lovak patkóinak dobogása. Cobb eleinte azt hitte, hogy valami tücsök, vagy egy madárnak a hangja, de midőn észrevette, hogy melyik irányból jön, hátra nézett s egy piciny alakot látott kihajolni a kocsi ablakán. Egy hosszú, fekete hajfonat órainga módra himbálódzott a kocsi mozdulatai szerint, a gyermek pedig egyik kezében kalapját, a másikban parányi napernyőjét tartva, hiába igyekezett a szórakozott kocsist oldalba bökni, hogy figyelmét magára vonja.

- Kérem, mondanék önnek valamit - kiáltotta a kicsike.

Cobb engedelmesen megállította lovait.

- Többet kellene fizetnem, ha ott elől ülnék ön mellett? Olyan sima itt az ülés, a kocsi pedig oly igen nagy, hogy ide-oda csúszkálok s egész testem kékre-zöldre verem.

Cobb várt, míg a szóáradat kiapadt.

- Szállj fel hát ide mellém, ha kedved tartja - válaszolta azután jókedvűen. - Ezért az ülésért nem jár külön fizetség.

Az öreg segített a kiszállásnál, majd felültette a bakra különös utasát, azután ismét elfoglalta helyét.

Rebeka óvatosan leült, gondosan lesimította ruháját s napernyőjét vigyázva elrejtette ruhája fodrai közé.

Miután ezt szerencsésen elrendezte, kalapját hátratolta nyakába, foltozott fehér pamut kesztyűit lehúzta kezéről s megelégedetten felsóhajtott:

- Így ni, most már jó lesz minden. Így már csakugyan olyan, mintha utaznám. Ott bent úgy éreztem, mintha a kendermagos kotlónk lennék, amely ott kuporog a sötét fészerben. Remélem, még jó hosszú út áll előttünk.

- Hiszen még alig indultunk útnak - válaszolta Cobb barátságosan. - Még több, mint két óra Riverboroig.

- Csak két óra - sóhajtotta a kicsike. - Akkor félkettőre érünk oda. Anyus addigra Anna néninél lesz, otthon pedig megebédeltek a gyerekek. Hanna el is mosogatja az edényt. Tízórait hoztam magammal, mert anya azt mondta, hogy rossz kezdet lenne, ha éhesen érkeznék meg s Miranda néninek rögtön az evésre lenne gondja. Úgy látszik, szép napunk lesz, nemde?

- Oh igen, csak meleg kissé. Miért nem nyitod ki a napernyődet?

A kicsike még gondosabban elrejtette szoknyája alá a szóban forgó kincset.

- Oh, azt nem teszem - mondta határozottan, - sohasem nyitom ki, ha a nap süt! Tudja kérem, a vörös szövet nagyon hamar fakul s ezért csak borús vasárnapokon szoktam használni. Miss Ross ajándékozta nekem ezt az ernyőt, az egy hölgy, aki festeni szokott. Látta rajta a vörös fodrot meg a fehér csipkét és a fehér nyelet? Az a nyél elefántcsontból van, még pedig valódi elefántcsontból. A fogón horzsolások vannak s ez onnét ered, hogy Fanny egyszer az imaóra alatt szopogatta és rágicsálta. Azóta nem tudom Fannyt többé úgy szeretni.

- Fanny a nővéred?

- Egyik a sok közül.

- Hát hányán vagytok?

- Heten vagyunk. Hanna a legidősebb; utána jövök én, azután John, azután Jenny, azután Márkus, azután Fanny, végül Mira.

- Ez aztán a nagy család.

- Túlságosan nagy, ezt mindenki mondja - válaszolta Rebeka oly váratlan és cseppet sem gyermekes őszinteséggel, hogy Cobbnak álla szinte leesett a csodálkozástól.

- Nagyon kedvesek, az igaz - fecsegett tovább Rebeka, - de ennyi gverek borzasztó teher ám és gondolhatja, hogy sok pénzbe kerül, míg mindnyája jól lakik. Hanna és én évröl-évre egyebet se tettünk, mint gyereket öltöztetni, meg vetkőztetni.

Mira a legfiatalabb, ő apa halála után született s most már ö is háromesztendős. Mégis csak jó, hogy kisebb gyerek nincs már a háznál. S ha mind felnőttünk és az adósságunk, melyet anyus jelzálogkölcsönnek nevez - törlesztve lesz, akkor már semmi okunk a búsulásra. Miranda néni azt akarta, hogy Hanna jöjjön helyettem Riverboroba, de anya öt percre sem tudná nélkülözni, mert ö jobban ért a házimunkákhoz, mint én. Anyának úgy is elég a dolga a konyhán, meg a földeken.

- Úgy, hát te egy farmon élsz? Messze van az? Közel oda, ahol beszálltál?

- Közel? Oh nem, legalább ezer mérföldnyire onnét. Előbb lóvasúton indultunk Temperanceból, azután soká, soká mentünk kocsin, amig Anna nénihez értünk s ott töltöttük az éjszakát. Azután felkeltünk s még ugyanannyi ideig mentünk Anna néni kocsiján Maplewoodig, ahol a postakocsira szálltam. A mi farmunk nagyon messze van mindentől, hanem az iskolánk és az imaházunk Temperanceben van s oda csak két mérföldnyi az út.

Cobb Jeremiás megtörölte száját a keze fejével s lélegzet után kapkodott. Olyan érzés vett rajta erőt, mintha egy hegylánc közepén állna s egy szélroham egyik hegycsúcstól a másikig sodorná, anélkül, hogy lélegzetet vehetne.

- De most még mindig nem tudom, hogy hol is lehet hát a ti farmotok? Én voltam egyszer Temperanceben, sőt huzamosabb ideig tartózkodtam ott... Hogy hívnak titeket?

- Randall a vezetéknevünk. Anyám Randall Aurélia. Anyus mindig szid, hogy miért nem vigyázok jobban a cipőimre, én azonban azt hiszem, hogy a cipőt csak úgy lehet megkímélni, hogy az ember kézbe veszi és mezítláb szalad. Ezt azonban nem tehetem Riverboroban; Miranda néni szépen megköszönné, ha ilyen szégyent hoznék a fejére. Ha ugyanis Miranda néninél leszek, akkor majd rendesen látogatom az iskolát s két év múlva a warehami szemináriumba jutok. Anyus azt mondja, hogy még szerencsés lehetek. Én ugyanis festőnő leszek, mint miss Ross, ha az iskolát elvégeztem. Azaz, hogy én szeretnék az lenni, de anyus azt mondja, hogy jobb a tanítói pálya. Nem éhes még? Az én gyomrom már rettenetesen korog. Annyira féltem, hogy lekések a postakocsiról, hogy nem is birtam reggelizni.

- No akkor jó lesz, ha most megeszed a tízóraidat, mert én Milltownig semmit sem eszem.

- Oh, de szeretném egyszer látni Milltownt is. Ugye, az még Warehamnál is nagyobb és pompásabb?

- Miltown sem valami nagy, - válaszolta Cobb olyan arccal, mint aki a világ minden városát megtekintette s egyik sem nyerte meg tetszését. - Hanem figyelj csak ide; nézd, milyen ügyesen dobom most mindjárt ezt a lapot egyenesen Brownék küszöbére.

Puff! A csomag gyönyörű Ívben egyenest a ház küszöbére repült.

- Oh ez pompás! - kiáltotta Rebeka lelkesülten. - Ez majdnem olyan volt, mint az a késdobáló, akit Márk egyszer a cirkuszban látott. Oh, ha most egy hosszú házsor következnék, minden ház egy küszöbbel s önnek mindenikre egy újságot kellene dobnia! Ez volna csak nagyszerű!

- Akkor megeshetnék, hogy néha célt tévesztenék. Ha Miranda nénid megengedi, egyszer átvinnélek a nyáron Milltownba, ha véletlenül nincs sok utasom.

Kéjes borzongás futott végig Rebeka vézna kis testén, a vadonatúj cipők hegyétől a nagy lepényformájú kalap tetejéig s le a hosszú vastag hajfonaton. Tüzesen megszorította Cobb kezét.

- Oh, hiszen az nem lehet, nem lehet! - mondta csodálkozástól és örömkönnyektől fuldokló hangon. - Én láthassam Milltownt, én. Hiszen ez éppen olyan, mint mikor valakinek egy tündér a keresztanyja, aki három kívánságát teljesíti! Olvasta már a Hamupipőkét, vagy a sárga törpét, vagy a békakirályt, meg az aranyhajú hercegkisasszonyt?

- Nem - válaszolta Cobb óvatos megfontolás után, - nem emlékezem, hogy éppen ezeket olvastam volna. Hol volt neked alkalmad annyit olvasni?

- Oh, én nagyon sok könyvet olvastam már. Amit csak megkaparinthattam apától, Ross kisasszonytól, az iskolamesterektől s a vasárnapi iskola könyvtárából, azt mind, mind elolvastam.

- Azelőtt sokat olvastam én is! - mondta Cobb. - De mostanság mindig olyan fáradt vagyok, hogy örülök, ha elolvashatom a kalendáriumot meg a napilapot. Ott látszik megint a folyó; ez az utolsó nagyobb emelkedés, ha ide felérünk, akkor megláthatod Riverboro kéményeit. Már nem vagyunk messze. Én is csak félórányira lakom a téglaháztól.

Rebeka idegesen babrált ruhája fodrain s nyughatatlanul feszengett helyén.

- Egészen elfelejtettem, - mondta a kicsike lehangoltam - hogy anyus engem a kocsiba ültetett s talán jobban szeretné, hogy ott bent üljek, mikor Miranda nénihez érek. Talán előkelőbb is, ha bent ülők s akkor nem kell engem leemelni, a ruhám nem csúszik fel, hanem felnyithatom az ajtót s kiszállhatok, mint valami úri dáma. Legyen olyan szíves, állítsa meg a kocsit édes Cobb úr, hogy átszállhassak.

A jó öreg készségesen megállította lovait, leemelte az izgatott kis utast s orgonabokrétástól és napernyőstől ismét elhelyezte a kocsi belsejében.

- Pompás utazást tettünk együtt ugye? - kérdezte barátságosan. - Remélem, hogy jó barátok maradunk s nem felejted el a milltowni utazást?

- Soha, sohasem felejtem el, - biztosította őt Rebeka lelkesen. - De ön sem felejti el?

- Becsületemre mondom, hogy soha! - fogadkozott Cubb ünnepélyesen s ismét felmászott a kocsi bakjára.

II. FEJEZET

Sawyer leányoknak hívták őket, midőn Miranda tizennyolc, Jane tizenkettő, Aurélia pedig nyolcéves volt s mióta a falu életében szerepelni kezdtek. Ha azonban Riverboro akár beszédben, akár gondolkozásban valami szokást vett fel, akkor nincs kilátás arra, hogy erről egyhamar letegyen. Ezért hívták tehát Mirandát és Janet, akik ötven és hatvan év között tartottak, még ma, a történet elején is a Sawyer-lányoknak. Ez a kettő leány maradt, Aurélia, a legfiatalabb azonban regényes házasságot kötött.

Aurélia házasságát azért nevezték regényesnek, mert mister Randall L. D. M. szelleme felülemelkedett a földmívelés és kereskedelem köznapias munkásságán s csupán a múzsákat tüntette ki hódolatával. A szomszédos városokban ő vezette a heti énekgyakorlatokat, melyek a vidéki életet annyira jellemzik; ha felkérték, hegedült, a mulatságokon mindig ő rendezte a táncot, vasárnap pedig a templomban ájtatosságot keltő hangokat csalt ki a harmóniumból. A bárdolatlan ifjúságot ő vezette be a táncművészet titkaiba, ő tanította meg a mazurka és francianégyes nehézségeit leküzdeni.

Haja valamivel hosszabb, keze kissé fehérebb, cipője kevéssel finomabb és magaviseleté jóval előkelőbb volt, mint egyszerű társaié.

Valóságban csupán egy téren vallott mindig kudarcot: sohasem tudta a megélhetéséhez szükséges pénzt előteremteni. Szerencsére nem terhelte őt semminemű felelősség, mert atyját és ikertestvérét még kiskorában elvesztette s anyja, kinek egyetlen említésre méltó cselekedete az volt, hogy ikreit Randall Marquis de Lafayettenek és Lorenzo di Medicinek keresztelte, élete végső napjáig ruha varrással tartotta fenn magát és egyetlen gyermekét.