UKAMI - A Farkas

L. Ryson

Copyright © (L. Ryson 2023)

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-615-6559-18-0

A borító Bali Ádám grafikus munkája

A kötet 18 éven felülieknek ajánlott!

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm

- Spotify

- Google Podcast

- Apple iTunes

-RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Előszó

Hivatalosan 1905-ben kihalt már a Honsu farkas, sokan mégis a mai napig jelentik a hatóságoknak, hogy látnak ilyen állatokat. A legendák szerint van egy különleges, ezüstszínű farkas az erdőségekben, rendkívüli méretekkel. Ez az óriás farkas a mítosz szerint az istenek által teremtett félig démon, félig farkas: az Ukami. Néhányan látni vélték a lábnyomait a friss hóban, vagy hallani vélték üvöltését a hegyek felől. A legendák szerint az Ukami 1000 évenként testet ölt, kiválaszt egy halandót, hogy beleköltözzön, és hatalmas erejű, halhatatlan harcosként járja a világot. Mondák szerint ez az 1000 év eltelt, és az Ukami újra megjelent, a hegyeket járja, keresi a méltó harcost, akibe beleköltözzön, és testet öltve felkutassa a sárkánykardot, amelynek segítségével el tudja venni a legyőzött ellenfelei erejét és tudását. Több tízezer éve egyszer már annyi erőt gyűjtött össze legyőzött ellenfeleiből, hogy szinte már isteni hatalommal rendelkezett, de a hatalmas Koomaru, az óriássárkány mégis végezni tudott vele. Azóta már számtalanszor testet öltött, de mindeddig még nem talált olyan erős harcost, mint akkor. Napjainkban, a sűrű hóesésben, egy másfél méteres marmagasságú, ezüstszínű farkas – jobb szeménél függőlegesen egy fekete sávban a szőr, mint egy vékony csík, mögötte feketén izzó szempár – oson az éjszakában. Farkasüvöltés hallatszik az erdőben, rendkívül hangosan, olyan üvöltés, amit ember nem hallhatott már ezer éve…

És újra megjelentek a Honsu farkasok is falkában, egyre nagyobb falkákban…

1. fejezet

Hinata az embereivel egyik – Osakában bérelt – lakásuk felé tartott.

Begyűjtő körútjuk utolsó állomására mentek, prostituáltaknak béreltek lakásokat, ahol a lányok „dolgoztak”. Úgy vélték, hogy a Takegawa Jakusa klán keze nem ér el Osakába.

Tokió messze van, szerintük itt nem üzleteltek a jakusák, ezért bátran vágtak bele az illegális üzletükbe. A szebb lányoknak lakást béreltek, és azok ott fogadták ügyfeleiket, viszont ezért elvárás volt a napi százezer Jen. A kevésbé csinos lányokat pedig az út mellé tették ki, és ott kellett dolgozni nekik esőben, hóban, fagyban, napsütésben. A nap végén körbejártak és beszedték a lányoktól a napi bevételt. Akiknek nem volt meg a napi limit, azokat alaposan elverték és megfenyegették. Hajnali egy óra körül járt már az idő, ez idő tájt már nem volt nagy forgalom a városban sem.

– Na, ezt még letudjuk, aztán bulizunk egy jót – szólt Hinata az embereihez.

– Jó kis buli lesz, lesz egy-két fekete picsa is – mondta Masuyo, azután nevetésben tört ki.

– Jaja, néha kell egy kis egzotikus hús is – válaszolt nevetve Hinata.

Időközben megérkeztek ahhoz a négyemeletes házhoz, ahol lakást béreltek. Kiszálltak a kocsiból, felmentek a negyedik emeletre, és bekopogtak az ajtón. Hamarosan kinyitották, és egy fiatal, 19 éves lány állt velük szemben.

– A lóvéért jöttünk, Fumiko – közölte monoton hangon Hinata.

– Hozom – válaszolt gyorsan Fumiko, majd megfordult, és sietős léptekkel indult a kikészített borítékért. Átadta Hinatának, aki átvette és gyorsan átszámolta a pénzt.

– Át akarsz verni, te ribanc? Ez csak hatvanezer! Hol a többi? – kérdezte fenyegetően Hinata.

– Nincs több. Ma többen is lemondták az előre lebeszélt menetet – válaszolt rettegve Fumiko.

– Hazudsz, te rohadt kurva! – emelte fel hangját Hinata, majd nagy erővel megpofozta a lányt.

Fumiko az ütés erejétől a földre esett, és sírni kezdett. A földön ülve fogta az arcát. Hinata a hajánál fogva felrángatta, majd még egyszer nagy erővel pofon csapta.

– Ha megtaláljuk a hiányzó pénzt, akkor a szart is kiverem belőled, ribanc – üvöltötte Fumiko arcába. – Kutassátok át a lakást!

Rögtön ugrottak is és nagy rendetlenséget okozva teljesen átforgatták a lakást.

– Semmi, főnök – jött a válasz.

– Kapsz egy esélyt: ha egy hét múlva sem lesz meg a hiányzó összeg, akkor eladlak a hongkongi Triádnak! Ugye nem kell részleteznem, hogy ott mit csinálnak az ilyen kis kurvákkal? – mondta fenyegetően Hinata.

Fumiko szipogva bólintott.

– Meglesz, ígérem! Mindent megteszek, csak hadd maradjak – könyörgött sírva Fumiko.

– Úgy legyen! Egy egész heted van rá – mondta flegmán Hinata.

Megfordultak, és maguk mögött becsapva az ajtót kimentek a lakásból. Fumiko zokogásban tört ki. Nem ezt akarta, nem ezért jött el a falujából. Azt ígérték neki, hogy sok pénzt kereshet, ehelyett kényszerítik a prostitúcióra, és alig kap valami kis zsebpénzt. Elege volt kilátástalan életéből, ezért kivette a matraca alól az ott elrejtett kokainos zacskóját, és egy jókora adagot felszívott belőle. Tudta, hogy ez az anyag nincs felütve, ezért rendkívül erős. Alig pár perc múlva már érezte kábító hatását. Most már nem félt, kinyitotta az ablakát és kiállt a párkányra. Vett néhány nagy levegőt a hideg éjszakában, majd elrugaszkodott a párkányról. Odalenn Hinata és emberei az autójuk mellett álltak, ezért felfigyeltek a zuhanó testre, és végignézték, amint az becsapódik az aszfaltba. Fumiko azonnal meghalt, teljesen összeroncsolódott a teste, és a koponyája is betört.

– Na, húzzunk innen gyorsan a picsába – mondta megdöbbenve Hinata, majd gyorsan beszálltak az autóba és elhajtottak a helyszínről.

– A büdös kurva életbe! Az a rohadt kurva kinyírta magát! Keresnünk kell másik ribancot a helyére – mérgelődött Hinata.

– Ja, csóri picsa jól szétloccsant – válaszolt Masuyo.

– Menjünk a sikátorhoz, hoznak oda nekünk három ribit, majd választunk belőlük egyet! – közölte Hinata.

Negyedóra múlva már a megbeszélt helyen voltak, és várták a stricit, aki kurvákat ígért nekik.

– Hol a picsában van már? – idegeskedett Hinata.

Ekkor a hátuk mögül csörömpölés ütötte meg a fülüket, ezért megpördültek, és a hang irányába néztek. A sötét sikátor végén a kukáknál egy kóbor kutya falatozta a kidobott ételeket.

– A rohadt korcs – sóhajtott fel Masuyo.

– Helló, fiúk! – jött egy hang a hátuk mögül.

Egyszerre fordultak meg. Velük szemben egy fekete motorosruhában lévő alak állt fekete bukósisakban, a hátán pedig keresztben egy kard volt a tokjában. Szó nélkül arcon ütötte Hinata egyik emberét, majd erőből ágyékon rúgta. A fickó összegörnyedve rogyott a földre. Masuyo a kabátja alá nyúlt a késéért, mire a motoros elkapta a csuklóját, megcsavarta, s közben másik kezével arcon ütötte. Masuyo hátratántorodott. Időközben a motoros elővette a kardját és lesújtott vele. Masuyo mellkasát keresztben felvágta, olyan mélyen, hogy látni lehetett a tüdejét és a szétvágott szívét is. Masuyo holtan esett össze. A motoros egy gyors mozdulattal leszúrta a másik fickót is.

– Hinata! Takegawa engedélye nélkül üzletelsz itt, Osakában! Hiába kaptál figyelmeztetést, te szartál rá – mondta a motoros hideg hangon.

– A jakusa nem üzletel itt – mondta hátrálva Hinata.

– Takegawa egész Kelet-Ázsiát uralja. Fizetned kell, ha üzletelni akarsz! Te többszöri figyelmeztetés ellenére sem voltál hajlandó perkálni! Ezért most meg kell halnod – közölte nyugodtan a motoros.

– Nem mondhatjátok meg, hogy mit csinálhatok a saját városomban – üvöltötte Hinata, és egy ütést indított a motoros felé.

Ő azonban könnyedén hárította az ütést, és válaszul gyorsan gyomorszájon vágta Hinatát. Az felkiáltott fájdalmában, erre a motoros egy vágással átvágta az arcát. Hinata látta a bukósisakban saját tükörképét, ami most már szörnyű látvány volt. A vágástól groteszk vigyor ült ki a szájára. Megszólalni sem tudott az egyre jobban ömlő vértől. A motoros még egy vágást indított, és térdtől levágta Hinata mindkét lábát. A test tehetetlen zsákként rogyott a földre.

– Most, gondolom, könyörögnél, ha tudnál beszélni! A lány is könyörgött, aki kiugrott az ablakon – mondta bosszúszomjasan a motoros.

– Nyeeee, nyeeee… – mondta artikulátlanul Hinata.

– Undorító féreg vagy, hogy így kihasználod szerencsétlen lányokat! Most ennek vége! Úgy halj meg, hogy tudd: a Farkas vette el az életed! – mondta dühösen, majd egyetlen csapással lefejezte Hinatát.

A motoros a hüvelyébe rakta kardját, majd elővett egy kis zsákot, és belerakta a levágott fejet. Közben a kutya nyüszítve lapult a falhoz. A motoros ránézett.

– Megeheted őket, ha van hozzá gusztusod! – szólt oda, majd megfordult és elindult a motorjához.

A hátizsákjába tette a levágott fejet, és felült a motorjára. Nagy gázzal elhajtott. Sietett, mert másnap este Koreában lesz egy kis dolga. Ez a három görény megérdemelte a sorsát, Hinata megtanulta az élete árán, hogy ne szórakozzon a Jakusával és a Farkassal!

Akio felriadt álmából, mint már megannyiszor. Ismét a rémálmok, azok az átkozott rémálmok!

Átizzadva ült fel az ágyon, zihálva vette a levegőt. Mélyet sóhajtott, hogy stabilizálja a légzését. Akio harminckét éves volt. Rövid, fekete haja átizzadt a rémálom következtében. Barna szeme csillogott a sötétben, kisportolt, atletikus teste nyirkos volt az izzadságtól. Nem kimondottan az a kigyúrt alkat volt, a küzdősportoknak köszönhetően inkább szálkás, vékonyabb. Maga mellé tekintett az ágyra. Menyasszonya békésen aludt mellette, nem ébredt fel a hirtelen felriadására. Haro, az édes butikos lány. Vékony, törékeny teste össze sem rezzent, mikor Akio hirtelen felült. Szép, hosszú fekete haja lágyan omlott vállaira, vékony, rövid pizsamáján keresztül látszott, ahogy veszi a levegőt. Már két éve, hogy megismerkedtek, és most már csak alig több mint két hónap, és összeházasodnak. Arra gondolt, hogy mennyire szerencsés, hogy megismerhette Harót, hogy mennyire szereti, és nélküle már el sem tudná képzelni az életét. Átfutott a fejében, hogy mennyi mindent kell még elintézni az esküvőig. Mondjuk ennek nagy részét Haro intézi, amit nagy örömmel csinál. Ételek, ruhák, díszek, vendégek stb. Egyszerűen ragyog, amikor arról beszél, hogy mennyi mindent sikerült már megoldani az esküvővel kapcsolatban. Kis ruhabutikjában – amikor nincs vásárló – szervezkedik, intézkedik, szinte egész nap a fülén van a telefon.

Most azonban Akio nem tudja kiverni a rémálmot a fejéből. Már huszonkét éve történt, mégis mindig álmodik róla. Kórházban volt a szüleivel egy vírusos megbetegedés miatt, húgára, Nozomira anyai nagyapja vigyázott. Legalábbis azt hitték… Fugunaga papa – mint később kiderült – a Jakusával üzletelt. Sötét ügyekbe keveredett, és aznap éjjel el kellett tűnnie Tokióból. Amire viszont nem számított, hogy aznap neki kellett vigyáznia Nozomira. Akkor is vele volt, amikor autóba ültek, és a várost elhagyva már lakatlan területen haladtak. A kihalt úton két furgon vette közre őket, és szitává lőtték az autót a benne ülőkkel, majd felgyújtották a szétlőtt roncsot.

Csak DNS alapján tudták azonosítani őket. Nagy törést okozott az eset a családban. Anyjuk haragudott az apjára, amiért ilyen veszélynek tette ki a családját. Ez a harag tíz éve történt, és haláláig kitartott benne. Külön temették el az apját és a lányát. Mindkettőjüket elhamvasztották, és míg Nozomi hamvait a Fujinál szórták szét, addig nagyapját egy urnában temették el. Apjuk Dennis, aki amerikai származású volt, a temetés után meggyőzte a családot, hogy költözzenek az Államokba, és éljenek ott. Nem volt maradása Japánban, ahol minden Nozomira emlékeztette őt. Mindig is azt mondogatta, hogy „Texas békés hely”. Akio viszont többször is fültanúja volt, hogy apja igazából az anyja unszolására döntött úgy, hogy Texasban fognak lakni. Anyja tartott a Jakusától, hogy rájuk is lecsapnak, mint az apjára. Olyan érzései voltak, mintha az anyja valamit titkolna előtte, és az apja előtt is. Néhanapján látta anyja szemében a rettegést, de sosem mondta el, hogy mitől fél ennyire, hiába is kérdezte tőle. Amerikában a második nevét kellett használnia: Akio Martin, Wilsonból. Elhagyták az Akiót. Akiónak viszont igazán nehéz volt felnőni félvér ázsiaiként Texasban. Folyamatos céltáblája volt a javarészt fehér iskolatársainak. Ferdeszeműnek, sárgának csúfolták, de elég nagy szája volt ahhoz, hogy megvédje magát. Anyja kezdte el neki tanítani a jiu jitsu nevű harcművészeti stílust. Tizennyolc éves korára elérte a fekete övet, a mesteri fokozatot. Tehetsége volt a harchoz, gyors, pontos és erős volt, ráadásul gyorsabban tanult, mint az átlag. Az iskolában is kitűnt kiváló átlagával és nyelvérzékével. Az angolon és a japánon kívül még folyékonyan beszélt spanyolul, valamint meg tudta magát értetni franciául is. Nagy igazságérzete lévén mindig kiállt az igazáért és a gyengébbekért. Miután a nagyszájú iskolai focisztár rászállt, és ő egyszer kiütötte őt az iskola előtt, utána már nem akart senki sem kötözködni vele. Nagy igazságérzete néha már átment önbíráskodásba, ezért anyja nem csak a harcművészetet oktatta neki, hanem meditálni is megtanította őt, hogy képes legyen elfojtani a dühét. Középiskola után felvételt nyert a rendészeti főiskolára. Szerette volna kideríteni, hogy mi is történt akkor este a húgával – nyomozóként ezt meg is tehette. Ugyanis nyomozóként kezdett a dallasi rendőrségen, később pedig az FBI-nál dolgozott. Három éve megkeresték a világrendőrségtől, és munkát kínáltak neki, mint végrehajtó nyomozó. Ez a munkakör a világ minden rendőrsége felett áll, bárhol a világon nyomozhatnak, intézkedhetnek. Két éve pedig áthelyezték Tokióba, és vezető nyomozóként folytatta a munkáját. Azért hozták létre ezt a világon átívelő szervezetet, hogy az egyes országok bűnözői ne tudjanak kibújni a felelősségre vonás alól. Ha bebizonyosodik valakiről a bűnössége, akkor bekerül a Vörös Fal nevű, Csendes-óceánon található börtönszigetre, ahonnan nincs menekvés.

Nem sokkal Tokióba költözése után ismerkedett meg Haróval, és azóta is egy párt alkotnak. De most Akiónak csak a rémálom járt a fejében. Húga szétégett testével nyújtja felé a kezét és segítséget kér. Az a szörnyű sikítás, ami inkább egy farkas üvöltésére hasonlít… Hiába telt el annyi év, időről-időre előjönnek ezek a szörnyű álmok. Azon töprengett, hogy most vajon miért is jött elő újra az álom. Ránézett a telefonjára: mindjárt hat óra, lassan készülődnie kellene, hogy beérjen hétre a központba. A rémálom ellenére nem volt kedve kikelni a meleg ágyból, és otthagynia menyasszonyát. Kint az októberi hajnali hidegben még az eső is szitált. Beleborzongott, mikor belegondolt, hogy ki kell mennie ebbe a pocsék időbe. Jó-jó, nem messze áll az autója az utcán, de akkor is, azt a 20-25 métert az esőben kell megtennie. Nagyot sóhajtott, majd óvatosan kikelt az ágyból, nehogy felébressze Harót. Letusolt, felöltözött, majd menyasszonya arcára csókot adott, és elindult az ajtó felé. Haro nyöszörögve szólt Akióhoz:

– Vigyázz magadra, édes!

Akio halkan válaszolt, mert tudta, hogy menyasszonya mindjárt vissza is alszik.

– Vigyázok, kicsim.

Ráfordította a kulcsot a zárra, és elindult lefelé a lépcsőn. Miután kiért a lépcsőházból, gyorsabbra vette lépteit, hogy minél előbb az autójához érjen. Beszállt a Subarujába, elfordította a kulcsot, és máris felmordult a tuning motor az autóban. Elindult a munkahelye felé. Nem sok idő, negyedóra és ott is van. A rossz idő miatt sokan autóval indultak dolgozni, és ez meg is látszott a forgalmon. Ezen a reggelen tovább tartott eljutni az irodába. Bosszankodva parkolt le, és a kocsiból kipattanva, szinte futva indult az irodaházba. Beérkezve a portásba futott, akin látszott, hogy nem volt jó éjszakája. Gyűrött, álmos arcával motyogva odanyögte, hogy:

– Jó reggelt, uram!

Akio futtában felmutatta igazolványát, és visszaköszönt:

– Szebb napot!

A lifthez ért, és máris bepattant, szerencséjére pont a földszinten állt nyitott ajtóval a felvonó. Még látta a portást lustán leülni, aztán máris bezáródott az ajtó. Egészen a 22. emeletig ment fel. Kilépett a liftből, és nagyon meglepődött. Úgy látszik, hogy mindenki benn van az irodában. Az előcsarnokban sokan jöttek-mentek szobáról-szobára. Valami történhetett, hogy ennyien vannak itt. Még jobban gyorsított tempóján, és a tárgyaló felé ment, mert az összes közvetlen kollegája arrafelé tartott. A tárgyalóba érve nagy jó reggelt köszönt, hogy mindenki hallja. Főnöke már a helyén ült. Ő is gyorsan helyet foglalt a székében, és kérdően nézett a főnökére. Shinobi hatvan év körüli, őszes hajú férfi, aki a korához képest jó formában volt. Fekete öltönye feszült a széles vállain, külső szemmel is látszott rajta, hogy határozott, irányító típus volt. Munkában nem ismer tréfát – ezt Akio is jól tudta –, viszont a magánéletben a barátjának is nevezhette. Többször is összejöttek Shinobi családjával és menyasszonyával, Haróval. Közös vacsorák, kirándulások… Inkább egyfajta apafigurának tekintette Shinobit, akit szigorú, de igazságos embernek ismert. Az irodában magázódtak, de a magánéletben tegező viszonyban voltak.

– Mi történt?

– Nem olvasta az e-mailjét? – kérdezte Shinobi.

– Még nem néztem át – felelte Akio.

Főnöke csendre intette kezével Akiót, majd felállt, mire mindenki elcsendesedett a tárgyalóban. A majdnem kör asztal körül huszonöten ültek, nők-férfiak vegyesen, mindenki elegáns ruhában, öltönyben vagy kosztümben. Feszült szempárok szegeződtek Shinobira, várva, hogy elkezdje a beszédjét. Az előzetes tájékoztatóból tudták, hogy most valami rendkívüli, nagy dolog van folyamatban, és nehéz napok elé néznek. Shinobi elkezdte mondanivalóját:

– Nos, hölgyeim és uraim, valami készülődik Koreában. Azt az információt kaptuk, hogy Dél-Amerikából két tonna kokain érkezik Szöulba a jövő hét folyamán. Juwon Choi, a szöuli maffia klán feje üzletet kötött a kolumbiaiakkal. Mint tudjuk, Takegawa – az egész kelet-ázsiai alvilág irányítója – nem tud erről az üzletről. Ha kiderül, akkor a bandák közt ki fog törni háború, amit akár a hasznunkra is fordíthatunk, megfelelő körülmények között. Viszont, ha valahogy a tudomására juttatjuk ezt az információt, akkor két legyet üthetünk egy csapásra. Ha Takegawa és emberei ott lesznek az átadáson, az egész bandát bezárhatjuk a Vörös Falba! Természetesen, nagy erőkkel kell felvonulnunk erre az akcióra, a bevetési egységeken kívül a speciális egységre is szükségünk lesz. Illetve a koreai hadsereg biztosítja a helyszín körbekerítését, hogy véletlenül se legyenek civil áldozatok. Tehát a helyszín és az időpont megvan, már csak el kell juttatni ezt az információt Takegawának… Emilio, ez a feladat Önre vár – nézett az egyetlen nem ázsiai férfira Shinobi.

Emilio első látásra latin származásúnak tűnt, és a látszat nem is csalt. Emiliot Mexikóból helyezték át Japánba, hogy a két ország közötti együttműködést biztosítsa. Nem mellesleg Emilio kiválóan beszélt japánul.

– Jövő hét szerdára legyen a helyszínen az akciócsoport teljes fegyverzetben! Kérdése van valakinek? Ha nincs, akkor mindenki megkapja még ma a részletes tervet. Nos, hölgyeim és uraim, munkára fel!

A teremben lévők mocorogni kezdtek, néhányan sietősen indultak a tárgyaló kijárata felé. Mikor már csak páran maradtak a teremben, Akio Shinobihoz fordult.

– Mennyire megbízható az információ? – kérdezte a főnökét.

– A koreai bandában van egy beépített ügynökünk, tőle jött a füles – válaszolt Shinobi.

– Nem veszélyes taktika ez, hogy egymásnak ugrasztjuk a bandákat? – kérdezte nyugtalanul Akio.

– Nem! Ha minden olajozottan megy, akkor semelyik oldalon sem nem lesznek áldozatok – mondta nyugodtan Shinobi.

– Értem – mondta nyugtalanul Akio.

Tudta, hogy csak egyetlen kis hiba, és kitörhet a vérengzés. Amit tudott a Jakusáról és a koreai maffiáról, kétsége sem volt afelől, hogy képesek a végsőkig elmenni ezek a gátlástalan emberek.

– Készüljön, Akio! Ön már holnap Koreába fog utazni, hogy a szöuli kollégákkal felkészüljön az akcióra – közölte határozattan Shinobi. – A titkárságon várja a repülőjegye, ott átveheti. Akio, Ön a háttérből fog irányítani! Ne felejtse el, hogy már vezetői pozícióban van! Az Ön feladata az irányítás, és nem az akciózás – közölte Shinobi ellenvetést nem tűrően.

Shinobi tudta Akióról, hogy fiatal és forrófejű. Fiaként tekintett rá, mert feleségével nem lehetett saját gyermeke. Szerette Akio elszántságát, maximalista hozzáállását a munkához. Valahol legbelül féltette is. Megígérte Harónak, hogy vőlegénye egyben és egészségesen fog részt venni az esküvőn. Néha szigorúbb volt, mint a többi kollégájához, de inkább csak azért, mert őt jobban szerette és féltette.

– Értettem, uram – Akio biccentett a fejével. Shinobi hangjából érezte, hogy most nem érdemes ellentmondani, vagy értetlenkedni vele, ezért elindult ő is a saját irodája felé.

Közben arra gondolt, hogy jobban szerette az akciókat, mint hogy hátulról irányítson. Jobb szemtől-szemben állni az ellenféllel, mint elbújni előle, és mindenkit maga elé küldeni pajzsként. Viszont Haro nagyon féltette őt, és az ő unszolására vállalta el ezt a vezető pozíciót, hogy inkább irodában dolgozzon, mint terepen. Összeházasodnak, és gyereket is szeretnének a közeljövőben. Igen, megígérte, de néha nagyon nehéz betartani. Van az úgy, hogy neki is közbe kell avatkoznia az emberei biztonsága érdekében. Az irodájába érve leült a székébe, bekapcsolta laptopját és az e-maIjeit kezdte böngészni. Egyből ráakadt a kiküldött tájékoztató levélre a ma reggeli értekezletről. Megnyitott egy másik levelet, egy jelentést, amiben az állt, hogy a Farkas megint lecsapott. – Már megint ez a Farkas nevezetű… – gondolkodott el Akio. Ez a fickó három éve tűnt fel Takegawa mellett, mint végrehajtó, bérgyilkos, takarító vagy nevezzék bárminek is. Hihetetlen precizitással végzi el a rábízott feladatot, és nem mellesleg rendkívül véresen is. Lőfegyverrel, karddal, vagy akár puszta kézzel végez az áldozataival. Most is egy ilyen eset történt Osakában. Három összekaszabolt tetemet találtak egy sikátorban, az egyiket fej nélkül. Ez volt a Farkas egyik védjegye, hogy egy áldozatnak mindig elviszi a levágott fejét. A három áldozat sem volt azért kisangyal, kuplerájt működtettek, lányokat kényszerítettek prostitúcióra. Ez valószínűleg zavarta Takegawa köreit, ezért küldhette oda a Farkast. Egy-egy biztonsági kamerás felvételen ugyan látszik a Farkas, viszont állandóan fekete motoros ruhában van, dzsekiben, fekete bukósisakban. Tehát lehetetlen azonosítani. Annyit azért tudtak róla, hogy kb. 170 centiméter magas, vékony vagy sportos alkatú, és szinte egy artista ügyességével mozog. Jártas a harcművészetekben, amit a biztonsági kamerás felvételek szerint mesteri fokozaton végez. Sajnos idáig nem sikerült bizonyítani, hogy kapcsolatban áll Takegawával. Csak annyi biztos, hogy ha Takegawának valakivel vagy valakikkel konfliktusa van, akkor kis idő után feltűnik a Farkas, és elszabadul a pokol. Takegawa ügyelt arra, hogy amikor a Farkas lecsap, akkor ő még csak egy városban se tartózkodjon vele, és arra is figyelt, hogy nyilvános helyen legyen, ahol sokan tudják tanúsítani, hogy ott volt. A levélben az állt, hogy kikérték a biztonsági kamerák felvételeit a környéken, de még nem sikerült mindegyiket átnézniük. – Mindegy is – gondolta Akio. Most nem ér rá ezzel foglalkozni. Miután visszaér Koreából, akkor jobban ráfekszik az ügyre. Bár, ha Takegawa elküldi a Farkast Koreába, akkor talán végre őt is elkaphatják.

Akiónak hirtelen bevillant, hogy Haróval közölnie kell, hogy holnap Koreába kell mennie, és legalább egy hetet ott is marad. Még át kell gondolnia, hogy miként adagolja be ezt neki. Akio belevetette magát a munkába. Volt mit tennie, hogy le tudja zárni a dolgait, mielőtt elutazik. Mikor felnézett, már fél egy is elmúlt. Érezte, hogy kezd megéhezni, és erre a gyomorkorgása is emlékeztette. Felállt az íróasztalától és elindult a kijárat felé. Szólt a titkárnőjének, hogy ő is menjen ebédelni, és egy óra múlva ráér visszaérni. Átgyalogolt a szemben lévő kifőzdébe. Szerette ezt a helyet: jól főztek, és nem is volt túl drága. A kis étteremben kb. húsz-huszonöt fő tudott egyszerre leülni, ezért nem alakult ki nagy tömeg. Pont ezért szerette a helyet. Ha sok munkája volt és nem akadt ideje arra, hogy ebédelni menjen, akkor a titkárnőjét küldte ki, hogy hozzon valamit.

Összeválogatta az ebédjét a pultnál, kifizette, majd leült egy félreeső, üres kétszemélyes asztalhoz. Amikor már nagyjából az ebédje felénél tartott, egy idősebb, összes hajú férfi állt meg az asztala mellett. Látszott a ruháján, hogy viseletes, de tiszta volt. Vékony lábán lógott a nadrág, bakancsa orrán kopások látszottak, és egy hosszú, combközépig érő barnás kabát lógott rajta hanyagul. Az idős úr szó nélkül leült Akióval szemben, és mélyen a szemébe nézett.

– Akio? – kérdezte határozottan.

– Igen? – kérdezett vissza Akio, aki nagyot nyelt, mert még a szájában volt az étel.

– Hamarosan… hamarosan… hamarosan… – motyogta az öreg. Akio kérdően nézett rá, mert nem értette az egészet. Mit akar ez tőlem, minek motyog össze-vissza? Már éppen nyitotta volna a száját, hogy kérdezzen, amikor az öreg felemelte az ujját, ezzel csendre intve őt.

– Hamarosan jön valaki az életedbe, aki, aki, aki… Mondjuk úgy, hogy fenekestül felforgatja az eddigi életed. Amikor ez az idő eljön, akkor tudni fogod, érezni fogod. – Az öreg benyúlt a zsebébe, és valamit kivett belőle, ami elfért a csukott tenyerében.

– Ezt add majd oda neki, és gyertek el hozzám mindketten – ezzel felállt, és Akio kezébe nyomott egy érmét. Amikor hozzáért a tenyeréhez, érezte, hogy a keze rendkívül hideg. És az érintése… Volt benne valami furcsa, valami földöntúli.

Akio letekintett a tenyerére. Egy kis ezüstszínű medál volt benne, a medálon egy dombornyomott farkas fej. Felnézett, hogy megkérdezze, mi ez az egész, de az öreg már nem volt ott. Akio értetlenül nézett körül, viszont sehol sem látta az öreget, csak egy szellőt érzett, mintha huzatban ülne. – Ez nem lehet! Ennyi idő alatt nem mehetett ki az épületből – gondolta Akio. Az egész éttermet szemmel tartotta, de az öreget nem látta sehol sem. Teljesen összezavarodott. Nem álmodhatta az egészet, hiszen itt van ez a medál! De akkor hova tűnt, és mit akart ezzel a zagyvasággal? Kisietett az étteremből, és az utcára érve körbenézett, de az utcán sem látta az öreget. Lemondóan sóhajtott, majd visszament a félbehagyott ebédjéhez. Mikor már végzett az ebédjével, odalépett hozzá az étterem tulajdonosa. Ismerte őt, hiszen nap, mint nap ide járt enni. Bár a nevét nem tudta, azért el szokott beszélgetni vele mindenféle témában.

– Valami probléma volt az étellel, uram? – kérdezte az éttermes.

– Nem. Minden nagyon finom volt. Csak az az öreg, aki leült hozzám… – felelte Akio.

– Milyen öreg? Amíg ebédelt, nem jött be senki sem az étterembe – értetlenkedett az éttermes.

Akio ezen nagyon meglepődött. Mi az, hogy nem jött be senki? De hát, látta, beszélt hozzá, meg hát, itt van ez az érme is. Teljesen összezavarodva kérdezte:

– Maga nem látta azt a kopottas ruhában lévő, idős urat?

– Nem láttam én senkit sem. Mint mondtam, nem jött be senki, és nem is ment ki senki sem az étteremből, csak ön ment ki egy pillanatra. Amit nem is igazán értettem – nézett furcsán Akióra.

– Mindegy… Köszönöm, minden nagyon finom volt – felelte elhadarva.

Kisietett az étteremből, és kifelé menet elköszönt. Kiérve nagyot sóhajtott, és megállt egy kicsit gondolkodni. Benyúlt a zsebébe, ahová a medált tette, és az ott volt. Tehát mégsem képzelődött. De akkor, mi történhetett? Nem hitt a spirituális dolgokban, de azért átfutott a fejében, hogy mi van, ha kísértet volt? Ezt hamar el is hessegette a fejéből, nem, nem! Kísértetek nem léteznek! Ki lehet az, aki belép, és felforgatja az életét. Letekintett a farkasfejet ábrázoló medálra. Csak nem a Farkas? Lehet, hogy összefüggés van a medál és a Farkas között? Biztosan nem, vagy nem tudom. Zsebre tette a medált, és elindult az irodája felé. Aznap elég nehezen ment a munka, mert egész nap ez az eset járt a fejében. Mikor végzett, elindult hazafelé. Félúton megállt, és beugrott a virágoshoz, hogy Harónak liliomot vegyen, mert az volt a kedvenc virága, és talán egy kis virággal és édességgel könnyebb lesz beadagolni neki a holnapi utazást. Az édességboltban vett egy doboz kókuszos bonbont is, biztos, ami biztos alapon.

A lakása elé érve megállt egy pillanatra. Kulcs a zárba, és máris belépett az ajtón. Haro épp szendvicseket készített a konyhapultnál. Ránézett Akióra, elmosolyodott, és mindent letéve a kezéből, odasietett hozzá és átölelte, majd csókot nyomott a szájára. Ránézett a virágra és a bonbonra, majd megkérdezte:

– Ezt milyen alkalomból kapom?

– Mert nagyon-nagyon imádlak, és ööö khm… – bátortalanodott el Akio.

– Mit csináltál? – kérdezte gúnyosan Haro.

– Semmit-semmit, tényleg! Csak Shinobi megbízott egy feladattal, ami Koreában lesz.

– Koreában? – kérdezte tettetett felháborodással Haro.

– Igen, és holnap már oda is kell utaznom – miközben ezt közölte vele, kíváncsian fürkészte kedvese arcát.

– Már holnap? – kérdezte szomorúan Haro.

– Igen… Nagyjából egy hetet leszek távol, ha minden jól megy.

– De… a hétvégén… a kirándulás… megígérted! – szomorodott el Haro.

– Tudom, és nagyon sajnálom, de most valami óriási ügy van kibontakozóban. Amikor visszajöttem, akkor mindent bepótolunk, megígérem! – felelte vigasztalóan Akio.

– Persze… – fordult el Haro lemondóan.

– Tudod, milyen a munkám. Tényleg csak egy hét lesz, és közvetlenül nem veszek részt az akcióban. Már nem kell féltened! – magyarázkodott Akio.

– Tudom, de annyira ritkán tudunk kiszabadulni a városból kettesben. Szeretnék veled több időt eltölteni. Hiába más a munkaköröd, idáig még nem sok előnyét tapasztaltam meg.

– Ez nem olyan egyszerű… Igaz, kevesebb az akció, viszont több a felelősség és a papírmunka! Ezt már többször is mondtam neked! Ez nem egy butik, ami ötkor bezár és hazamegyek! – mire kimondta, már meg is bánta.

– Igen? Bezzeg én, mi?! Sajnálom, hogy „csak” egy buta kis butikos vagyok! Nem lehet mindenki akkora zseni, mint te! – mondta megbántódva, könnyes szemmel Haro. Nem akart semmi mást, csak együtt lenni vőlegényével, kirándulni, színházba, moziba menni, de ez mostanában nem nagyon jött össze.

Akio megragadta a menyasszonya karját, magához húzta és szorosan átölelte.

– Ne haragudj, szerelmem! Nem úgy gondoltam. Ha tehetném, maradnék! – és csak ölelte a szipogó párját.

Álltak még egy darabig egymást ölelve, majd kis idő után, Akio két tenyerét Haro arcára simította, s hüvelykujjával letörölte könnyeit. Megcsókolta hosszasan, szenvedélyesen. Haro nem tudott haragudni Akióra, ő is tudta, hogy igazából nem akarta megbántani. A heves csók után fejét a vőlegénye mellkasára hajtotta, és még szorosabban ölelte, miközben a szívverését hallgatta. Lassan elengedte Akiót, a szemébe nézett, és egy halvány félmosoly ült ki arcára.

– Ha Koreába mész, akkor… – itt kis szünetet tartott – hozz nekem valami szépet! Csak akkor bocsátom meg neked ezt az egészet.

– Ígérem, hozok valamit! Valami samsungos cuccot, vagy nem is tudom… – mondta elvigyorodva Akio.

Haro ezen nagyot nevetett, majd megfogta párja kezét, és magával húzta a konyhapult felé.

– És most vacsizni fogunk. Sonka vagy tonhal? – emelte a magasba a hozzávalókat Akio arca elé.

– Legyen tonhal – bökött a bal keze felé.

– Azt inkább mégse, mert attól büdös lesz a szád! – mondta gúnyosan Haro.

– Jó, jó, legyen sonka! – mondta lemondóan.

– Tudtam én! – vigyorodott el Haro.

Neki is állt a szendvicseknek. Akio közben az ablakhoz lépett, és kinézett az utcára. Nem hitt a szemének. Az öreg az étteremből lent állt az utcán, szemben az út másik oldalán, és felfelé nézett, egyenesen rá. Az a tekintet olyan, mintha a lelkébe látna. Úgy tűnt, mintha világítana a szeme. Megint olyan érzése támadt, mintha nem is ember lenne, hanem valami, valami földöntúli… Akiónak bevillant a medál, ezért a zsebébe nyúlt és elővette azt. Csak egy pillanatra nézett a tenyerére, majd vissza az utcára. Önkéntelenül összerezzent, mert ahol az előbb az öreg állt, ott most csak egy szürkés köd oszlott éppen. Ez lehetetlen! Mi a franc ez az egész?! Gyorsan körbenézett, de nem látta sehol sem az utcán. Nem lehet, hogy valaki így eltűnjön egy szempillantás alatt. Ki vagy mi lehet az az öreg?! Közben Haro elkészült a szendvicsekkel és odalépett Akióhoz, majd lágyan megérintette a karját. Ettől az érintéstől összerezzent és ijedtében felkiáltott.

– Mi a baj, édes? – nézett rá, és látta Akio teljesen elsápadt arcát.

– Történt ma valami ebéd közben, és most meg…. Nem tudom, hogy mondjam el! – mondta halkan. – Az étteremben leült mellém egy ismeretlen öreg, mondott mindenféle zagyvaságot valami idegenről, aki majd megváltoztatja az életemet, és a kezembe nyomta ezt a medált, majd szőrén-szálán eltűnt egy pillanat alatt. Most meg itt állt kint az utcán, és megint csak eltűnt – hadarta el gyorsan Akio.

Haro elvette a medált, és nézegetni kezdte közelről. Megkocogtatta, az ujján egyensúlyozva méregette a súlyát.

– Ez valóban furcsa. Nem valami bizsuárus volt, és most azért jött ide, mert nem fizettél neki? – kérdezte mosolyogva.

– Ez nem vicces! A frászt hozta rám az öreg! És honnan tudta, hogy hol lakom? Nem hiszem, hogy futva követett volna!

– Ez valóban érdekes – mondta elgondolkodva Haro. – Azért holnap megnézetem Kikivel.

Kiki a legjobb barátnője beceneve volt, aki ékszerészként dolgozott Haro butikja mellett. Azért most már ő is kíváncsi lett az üggyel kapcsolatban.

– Rendben, kicsim, majd írd meg, hogy mire jutottatok – mondta Akio.

Haro eltette a táskájába a medált, majd leültek az asztalhoz enni. Könnyű, salátás, sonkás, majonézes szendvicseket készített, estére amúgy sem szoktak nehéz ételeket enni. Öntött narancslevet magának és Akiónak is. Miután befejezték a vacsorájukat, elpakoltak és leültek a nappaliba a kanapéra. Haro elindított valami romantikus filmet, majd Akióhoz bújt, és így nézték együtt. Akio nem tudta magát teljesen elengedni a történtek miatt, csak fél szemmel figyelt oda. Mire vége lett a filmnek, Haro elaludt az ölében. Lassan felállt, ölébe vette menyasszonyát, és elindult vele a hálószoba felé.

Óvatosan letette az ágyukra, mire Haro hirtelen átölelte, és nevetve magára húzta őt. Huncutul nézett vőlegénye szemébe, és beletúrt rövid hajába. Akio tudta, hogy most Haro mit is szeretne: lágyan megcsókolta, majd lassan, lágyan elkezdte vetkőztetni őt. Kis idő elteltével már mindketten ruhátlanul voltak az ágyban, egymásba forrva. Egy óra múlva együtt zuhanyoztak, egymást mosdatva. Miután végeztek a fürdéssel, befeküdtek az ágyba. Haro Akio mellkasára tette a fejét, átölelte, és így kérdezte meg:

– Szerinted milyenek lesznek majd a gyerekeink?

– Olyan gyönyörűek, mint te! – mondta a menyasszonyának, miközben egy hajtincsével játszott.

– És okosak, meg szépek is… – nevetett Haro.

Még egy darabig ölelkezve cirógatták egymást, majd Haro elaludt. Akio is már félálomban volt, és arra gondolt, hogy reméli, ezen az éjszakán nem jönnek elő a rémálmok.

2. fejezet

Hajnali két óra volt, az éjszakai hidegben már majdnem fagyott. Különös volt ez így, október közepén. A szöuli Han folyó partján, a gyéren megvilágított raktáraknál egy nagyobb csoport gyűlt össze, kb. tizenöt fő. A csoportból többen idegesen figyeltek, vártak valakit vagy valakiket.

Juwon Choi – a koreai maffia ura – türelmesen várt, tudta, hogy perceken belül meg kell érkezniük a kolumbiaiaknak. Juwon negyven éves volt, átlagos, 175 centiméter magas, fekete hajú, kissé túlsúlyos alkat. Most laza farmert és fekete szövetkabátot viselt. Aki ismerte, kegyetlen embernek tartotta. Mikor öt éve átvette az elődjétől az alvilág irányítását, az elég véres és emlékezetes cselekedet volt. Elődje – a csak Lee tábornokként hívott vezér – a katona múltjának köszönhette nevét. Juwon neki dolgozott, előbb az egyik alvezéreként, majd később, mint a jobb keze. Megirigyelte a tábornok vagyonát és hatalmát, és elege lett abból, hogy ő csak a második lehetett mellette. Ezért a háta mögött szövetkezett ellene. Sokan voltak pártolói, mert jobban megfizette embereit, viszont ezért hűséget és engedelmességet várt el. Egy éjszaka rátámadtak Lee tábornok házára, és mindenkit megöltek, akit csak ott találtak. A tábornok embereit, feleségét és gyermekeit is. Azóta Juwon azzal szokta fenyegetni ellenségeit, hogy ha ujjat húznak vele, akkor úgy járnak, mint Lee tábornok. Volt egy eset, amikor az egyik embere lecsippentett egy kicsit a kábítószerből, csakhogy erről tudomást szerzett Juwon, embere hasát felvágta, majd a cápák közé dobatta a tengerbe. Ahol a cápák élve felfalták. Ha tudomást szerzett arról, hogy valaki – akár csak említés szinten – az ő helyére pályázik, akkor azt azonnal lelövette, így tartottak tőle az emberei. Ezen az éjszakán örült, hogy sikerült mindenkit az orránál fogva vezetnie. Takegawa és a Világrendőrség is úgy tudja, hogy csak a jövő hét folyamán fog megérkezni az áru.

– Sikerült mindenkit átvernem – ezt gondolta, és most türelmesen várt. Hamarosan már Takegawa sem fog az útjába állni. A felbérelt gyilkos már Tokióban van, és hamarosan le fog csapni. Ha Takegawát kiiktatja, akkor nem lesz akadálya, hogy Japánban is átvegye az irányítást. Ha tudná, hogy mi folyik itt ma este, akkor biztosan egy egész hadsereget küldene rá. Viszont így, hogy sikerült őt félrevezetni, nyugodtan folytathatják az üzletet. De most már hamarosan meg kell érkezniük. Barna szemével a raktárak környékét fürkészte, abból az irányból várta a „vendégeit”. A távolban hallani lehetett már az autók hangját, ahogy egyre csak közelednek. A motorok hangja erősödött, míg egyszer csak már látni is lehetett a fényszóróikat. Mikor közelebb értek úgy tíz méterre, akkor megálltak. A két furgonból és egy terepjáróból álló konvoj lekapcsolta fényszóróit, majd leállították a motorjaikat is. A két furgon egymás mellett körülbelül egy méter távolságra állt meg, míg a terepjáró a furgonok mögött parkolt le. A furgonokból egy-egy ember szállt ki, a terepjáróból pedig kettő. Az utóbbi két ember közt volt Santiago, akit mindenki csak a kolumbiainak nevezett, mellette testőre, a két fejjel magasabb és kétszer olyan széles Pepito közeledett. A furgonok sofőrjei pedig csak megálltak a járműveik mellett. Santiago vékony, csontos arcú, beesett szemű fickó volt, akin látszott, hogy nem csak üzletel a kokainnal, hanem használja is azt. Mind a négy kolumbiai vastag pufidzsekiben volt, mert nem igazán voltak hozzászokva ehhez a hideg időjáráshoz. Mikor közelebb értek, úgy másfél méterre megálltak, és Santiago elmosolyodva köszöntette Juwont.