A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dashiell Hammett: Red Harvest

First Vintage Crime/Black Lizard, New York, 1992

Fordította: Szíjgyártó László

Második, javított kiadás

Utószó: Varró Attila

Hungarian translation, első kiadás © Szíjgyártó László, 1978

Hungarian translation, második kiadás © Szíjgyártó László jogutóda, 2025

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2025

Hungarian afterword © Varró Attila, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-566-711-6

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

1. A zöld ruhás nő és a szürke ruhás férfi

2. Poisonville császára

3. Dinah Brand

4. A Hurricane Street

5. Öreg Elihu értelmesen beszél

6. Suttogó barlangja

7. „Ezért akartam sarokba szorítani…”

8. Tipp egy bokszmérkőzésre

9. Egy fekete kés

10. „Bűntények kerestetnek”

11. A belevaló kanál

12. Új leosztás

13. Kétszáz dollár tíz cent

14. Max

15. Cedar Hill

16. Jerry halála

17. Reno

18. Painter Street

19. A béketárgyalás

20. Ópium

21. A tizenhetedik gyilkosság

22. A jégcsákány

23. Mr. Charles Proctor Dawn

24. Köröznek

25. Whiskeytown

26. Zsarolás

27. Két raktárház

Utószó A véres aratás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Joseph Thompson Shaw-nak

1.
A zöld ruhás nő és a szürke ruhás férfi

Personville-t egy Hickey Dewey nevű, vörös hajú fickótól hallottam először „Poisonville”-ként{1} emlegetni, Butte-ban, a Nagy Hajóban. Mivel az illető minden r-t ilyen selypítve ejtett, nem is figyeltem fel rá, hogy mit csinált a város nevéből. (Később másokkal is találkoztam, akik ugyanígy ejtették az r-eket.) De ha felfigyelek is, csak afféle olcsó humornak tartottam volna, mint amikor például az alvilág dekásnak nevezi a detektívet. Néhány év múlva azonban Personville-be kellett utaznom, és rá kellett jönnöm, mekkorát tévedtem.

A pályaudvar egyik fülkéjéből felhívtam a Heraldot, a telefonhoz kértem Donald Willssont, és bejelentettem neki, hogy megérkeztem.

– El tudna jönni a lakásomra ma este tízkor? – Kellemesen csengő hangja volt. – Mountain Boulevard 2101. Üljön villamosra a Broadwayn, szálljon le a Laurel Avenue-nál, onnan nyugati irányban a második sarok.

Megígértem, hogy ott leszek. Aztán taxiba ültem, a Great Western Hotelba vitettem magam, leraktam a cókmókomat, és elindultam megnézni a várost.

Nem volt szép város. Építőinek többsége valószínűleg rajongott a tarkabarkaságért, és igyekezetüknek kezdetben talán meg is volt az eredménye. Azóta azonban a kohók téglakéményeinek füstje, amely délen egy komor hegyvonulat hátterében szállt az ég felé, minden házat egyformán, nyomasztóan piszkossárgára festett. Az eredmény egy negyvenezer lakosú, ronda város lett, egy ronda szurdokban, két ronda hegyvonulat között, mindenre rátelepedett a bányák mocska. Még a piszkosszürke égbolt is olyan volt a város fölött, mintha a kohók kéményei okádták volna ki.

Az első rendőrre, akit megpillantottam, ugyancsak ráfért volna a borotválkozás. A másodiknak két gomb hiányzott siralmas egyenruhájáról. A harmadik a város legforgalmasabb csomópontján – a Broadway és a Union Street kereszteződésénél –, szivarral a szája sarkában irányította a közlekedést. Utána már meg se néztem a rendőröket.

Fél tízkor villamosra szálltam a Broadwayn, és a Donald Willssontól kapott utasítások szerint jártam el. Egy sarokházhoz jutottam, amelyet egy sövénnyel körülkerített gyepszőnyeg vett körül.

A szobalány, aki ajtót nyitott, közölte, hogy Mr. Willsson nincs otthon. Miközben elmagyaráztam neki, hogy találkozóm lenne vele, megjelent egy zöld krepdesin ruhás, karcsú, szőke nő. Még harmincéves sem lehetett. Kék szeme akkor sem veszített hidegségéből, ha mosolygott. Neki is elmagyaráztam jövetelem okát.

– A férjem pillanatnyilag nincs itthon. – Alig észrevehető akcentussal mosta el az r-jeit. – De ha várja magát, valószínűleg hamarosan hazajön.

Felkísért az emeletre, egy barna és piros tónusú szobába, amely a Laurel Avenue-ra nézett. Rengeteg könyv volt benne. Alighogy letelepedtünk a félig egymás, félig az égő kandalló felé fordított bőrfotelekbe, tapogatózni kezdett, hogy mi dolgom a férjével.

– Personville-ben lakik? – tette fel az első kérdést.

– Nem. San Franciscóban.

– De nem most jár itt először?

– De igen.

– Igazán? Hogy tetszik a városunk?

– Még nem láttam belőle eleget, hogy véleményt alkothassak róla. – Hazugság volt. Épp eleget láttam. – Csak ma délután érkeztem.

Csillogó szeméből egy pillanatra eltűnt a kíváncsiság.

– Sivárnak fogja találni – jegyezte meg. Aztán újból tapogatózni kezdett: – De azt hiszem, valamennyi bányaváros ilyen. A bányaiparban dolgozik?

– Pillanatnyilag nem.

A kandalló párkányán álló órára pillantott.

– Nem szép Donaldtól, hogy idehívja, aztán megvárakoztatja. Ilyen késő este, amikor már nem szokás üzleti ügyekről tárgyalni.

Megnyugtattam, hogy semmi baj.

– De talán nem is üzleti ügyben jött – próbálkozott tovább.

Erre nem mondtam semmit.

Elnevette magát. Kurta kacajában volt némi él.

– Igazán nem szoktam olyan indiszkrét lenni, amilyennek valószínűleg gondol – jegyezte meg könnyedén. – De maga annyira titokzatos, hogy önkéntelenül felébredt bennem a kíváncsiság. Csak nem szeszcsempész? Donald gyakran cserélgeti őket.

Az arcomra erőltettem valamit, amit mosolynak is nézhetett.

A földszinten megszólalt a telefon. Mrs. Willsson kinyújtotta zöld körömcipőbe bújtatott lábát a kandalló felé, és úgy tett, mintha nem hallaná. Nem értettem, mire való ez a komédia.

– Tartok tőle, hogy nekem kell… – kezdte, de abba is hagyta, és az ajtóban megjelenő szobalányra nézett.

A lány jelentette, hogy Mrs. Willssont kérik a telefonhoz. A nő elnézést kért, és követte a lányt. Nem ment le a földszintre, egy közelben lévő készüléken beszélt. Minden szavát hallottam.

– Itt Mrs. Willsson… Igen… Tessék?… Ki?… Nem tudna kicsit hangosabban beszélni?… Micsoda?… Igen… Igen… Ki beszél?

A telefon villája megcsörrent. A hallban felhangzottak az asszony sietős léptei.

Cigarettára gyújtottam, és nem mozdultam, amíg meg nem hallottam, hogy lefelé megy a lépcsőn. Akkor odaléptem az egyik ablakhoz, felemeltem a függöny szélét, és kilestem a Laurel Avenue-ra meg a kocka alakú, fehér garázsra, amely a ház mellett állt.

Hamarosan egy karcsú nő lépett ki a házból, fekete kabátban és kalapban, és a garázs felé sietett. Mrs. Willsson volt. Elhajtott egy csukott Buickban. Visszaültem a fotelembe, és vártam.

Háromnegyed óra telt el. Tizenegy után öt perccel autó fékezett csikorogva odakint. Két perc múlva belépett a szobába Mrs. Willsson. A kabátot és kalapot már levetette. Az arca ólomszürke volt, a szeme majdnem fekete.

– Borzasztóan sajnálom – mondta, és keskeny ajka görcsösen megrándult –, de hiába várt ennyi ideig. A férjem ma este nem jön haza.

Mondtam neki, hogy majd megpróbálom elérni reggel a Heraldnál, és elköszöntem.

Közben azon tűnődtem, vajon hogyan kerülhetett a bal cipője zöld orra hegyére az a sötét, nedves folt. Mintha vér lett volna.

Visszasétáltam a Broadwayre, és felszálltam egy villamosra. Három háztömbnyire a szállodámtól leugrottam róla, hogy megnézzem, mi az a csődület a Városháza egyik oldalsó kapuja előtt.

Harminc-negyven férfi meg egy csomó nő álldogált a járdán, és bámulta a kaput, amely fölött a Rendőrség felirat állt. Voltak ott bányászok meg kohómunkások, még munkaruhában, csiricsáré öltözékű ifjoncok, ahogy a biliárd- meg tánctermekből összeszaladtak, elegáns, de rosszképű vagányok, semmitmondó külsejű, derék családapák, ugyanolyan semmitmondó külsejű, tisztes családanyák, de akadt köztük néhány éjszakai pillangó is.

Megálltam a csődület szélén egy gyűrött, szürke ruhába öltözött, vállas férfi mellett. Szürkés volt széles, markáns vonású, intelligens arca, sőt, húsos ajka is, pedig nem volt sokkal idősebb harmincnál. Hogy valami szín is legyen rajta, szürke flanelinge fölött nagy, laza, vörös csokornyakkendő virított.

– Mi ez a cirkusz? – kérdeztem tőle.

Mielőtt válaszolt, gondosan megnézett magának, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy jó kezekbe teszi le az értesülését. Szürke volt a szeme is, akár a ruhája, csak nem olyan fakó.

– Don Willsson az Úr jobbjára került, ha ugyan az Úristent nem zavarják a golyó ütötte lyukak.

– Ki lőtte le? – kérdeztem.

A szürke férfi megvakarta a tarkóját.

– Valaki, akinél fegyver volt – felelte.

Felvilágosítást akartam hallani, nem szellemességet. Megpróbálkozhattam volna valaki mással is a csődületből, de érdekelt a vörös nyakkendő. Nem hagytam magam.

– Idegen vagyok a városban. Magyarázza meg tisztességesen, mi az ábra. Ahogy egy idegennek illik.

– Donald Willsson urat, a Morning Herald és az Evening Herald kiadóját, röviddel ezelőtt holtan találták a Hurricane Streeten. Agyonlőtte egy ismeretlen valaki – hadarta kántálva. – Így már nem sérti az érzékenységét?

– Köszönöm. – Kinyújtottam az ujjam, és megérintettem a nyakkendője egyik csücskét. – Jelent valamit? Vagy csak a hatás kedvéért viseli?

– Bill Quint vagyok.

– Csak nem? – kiáltottam fel, pedig nem tudtam, hová tegyem a nevet. – Az áldóját neki, de örülök, hogy találkoztunk!

Elővettem a tárcámat, és gyorsan átfutottam az igazolványgyűjteményt, amelynek darabjait a legkülönbözőbb helyekről szedtem össze. A piros igazolványt kerestem. Az állt rajta, hogy Henry F. Neill, képzett és gyakorlott tengerész, az Ipari Munkások Világszövetségének tekintélyes tagja vagyok. Egy szó sem volt igaz belőle.

Ezt az igazolványt adtam oda Bill Quintnek. Gondosan elolvasta mind a két oldalát, aztán visszaadta, és bizalmatlanul végigmért.

– Hiába álldogálunk itt, a halott nem fog feltámadni – mondta. – Merre megy?

– Mindegy.

Együtt indultunk tovább az utcán, aztán az egyik sarkon befordultunk, látszólag minden cél nélkül.

– Mi szél hozta ide, ha egyszer tengerész? – kérdezte.

– Honnan veszi, hogy tengerész vagyok?

– Hát az igazolvány?

– Van egy másik igazolványom is, amelyik szerint favágó vagyok – válaszoltam. – De ha akarja, hogy bányász legyek, holnapra arról is szerezhetek igazolványt.

– Egy fenét! Itt én állítom ki az igazolványokat.

– És ha sürgönyt kapna Chicagóból? – kérdeztem.

– Fütyülök Chicagóra! Az igazolványokat itt én állítom ki!

Egy étterem bejárata felé intett a fejével, és megkérdezte:

– Iszik?

– Csak ha hozzájutok.

Átmentünk az éttermen, aztán föl egy lépcsőn, egy keskeny, emeleti helyiségbe. Bill Quint az asztaloknál és a bárpult mellett üldögélő fiatalemberek és lányok némelyikének biccentett, és egy-egy „Helló”-t is odavetett, majd beterelt a bárpulttal szemközti fal mellett sorakozó, zöld függönyös bokszok egyikébe.

A következő két óra azzal telt el, hogy egyik whiskyt a másik után ittuk, és beszélgettünk.

A szürke férfi meg volt győződve róla, hogy nincs jogom az igazolványhoz, amelyet mutattam neki, és ahhoz sincs, amelyet csak megemlítettem előtte. Nem hitte el, hogy tagja vagyok az Ipari Munkások Világszövetségének. Mint a szakszervezet personville-i atyamestere, kötelességének érezte, hogy kicsalja belőlem a titkaimat, ugyanakkor ne hagyja, hogy én kiszedjem belőle a helybeli radikálisok titkait.

Bántam is én. Engem Personville titkai érdekeltek. Ezeket szívesen meg is tárgyalta velem, miközben néha közbevetett egy-egy mellékesnek látszó kérdést, hogy kiderítse, mi az összefüggés köztem meg a piros igazolványok között.

Röviden összefoglalva a következőket sikerült megtudnom tőle:

Az öreg Elihu Willsson – annak az embernek az apja, akit az este folyamán meggyilkoltak – negyven esztendőn át sajátjaként birtokolta Personville városát: szívét, lelkét, bőrét és belső szerveit. Ő volt a Personville-i Bányaipari Rt. és az Első Nemzeti Bank elnöke és részvényeik többségének tulajdonosa. Az övé volt a Morning Herald és az Evening Herald, a két helybeli napilap, és legalább a társtulajdonosa volt minden valamennyire is jelentős vállalatnak. Emellett a zsebében volt az Egyesült Államok egyik szenátora, két képviselő, az állam kormányzója, a polgármester és az állam törvényhozó testületének legtöbb tagja. Elihu Willsson maga volt Personville, sőt, úgyszólván az egész állam.

A háború alatt az Ipari Munkások Világszövetsége – amely akkoriban élte virágkorát a Nyugaton – meghódította a Personville-i Bányaipari Rt. munkásait. A munkások egyáltalán nem voltak elkényeztetve. A szervezettségükben rejlő, addig nem ismert erőt arra használták fel, hogy kiköveteljék maguknak, amire szükségük volt. Az öreg Elihu megadta nekik, amit kénytelen volt megadni, és várta, hogy eljöjjön az ő ideje.

1921-ben el is jött. A gazdasági élet pangott. Az öreg Elihu azt sem bánta, ha egy időre be kell zárnia a bányákat, felrúgta a munkásaival kötött megállapodásokat, és kezdte visszaszorítani őket a háború előtti viszonyok közé.

A munkások természetesen segítségért kiáltottak. Az Ipari Munkások Világszövetségének chicagói központja Bill Quintet küldte ki, hogy szervezze be őket valamilyen akcióra. Quint ellene volt a sztrájknak, a nyílt munkabeszüntetésnek. Azt tanácsolta, hogy inkább szabotáljanak, azaz folytassák a munkát, és belülről akadályozzák a termelést. Csakhogy a personville-i munkások nem elégedtek meg ennyivel. Ők híressé akartak válni, be akarták írni a nevüket a munkásosztály történelmébe.

Sztrájkba léptek.

A munkabeszüntetés nyolc hónapig tartott. Mindkét fél alaposan elvérzett. A szervezett munkások a saját vérüket voltak kénytelenek ontani. Az öreg Elihu viszont fegyvereseket bérelt, sztrájktörőket fogadott fel, és a nemzeti gárdistákat, sőt a reguláris hadsereg tagjait is bevetette, vérezzenek azok helyette. Mire az utolsó koponyát is kilyukasztották, és az utolsó bordát is betörték, Personville-ben a szervezett munkásságból kialudt vulkán lett.

Csakhogy, mesélte Bill Quint, az öreg Elihu számára sem lett újból paradicsomi az élet. A sztrájkot ugyan megnyerte, de elvesztette a hatalmát a város és az állam fölött. Hogy leverhesse a bányászokat, kénytelen volt szabad kezet adni a fegyvereseinek. Amikor pedig a harc véget ért, nem tudott tőlük megszabadulni. Átengedte nekik a várost, és nem volt elég ereje, hogy visszavegye tőlük. Kedvükre való helynek találták Personville-t, és itt maradtak. Megnyerték Elihunak a sztrájkot, és hadizsákmányként birtokukba vették a várost. Nyíltan nem szakíthatott velük. Túlságosan sokat tudtak róla. Ő volt a felelős mindenért, amit a sztrájk folyamán elkövettek.

Mire Bill Quint idáig jutott az elbeszélésben, már mindketten meglehetősen spiccesek voltunk. Bill haja a szemébe hullott. Hátralökte, kiitta a poharát, és napjainkkal fejezte be a történetet.

– Jelenleg a legerősebb a banditák közül alighanem Pete, a Finn. Ezt a vackot, amit iszunk, ő csempészi be. Aztán ott van Lew Yard. Zálogháza van a Parker Streeten, rengeteg pénze fekszik óvadéklevelekben, és azt beszélik, benne van a legtöbb disznóságban, ami a városban történik, és szoros barátság fűzi Noonanhez, a rendőrfőnökhöz. A fiatal Max Thalernek – Suttogónak – is sok a cimborája. Sötét bőrű, elegáns kis fickó, valami baj van a torkával. Nem tud rendesen beszélni. Gengszter. Most ez a trió meg Noonan segít Elihunak kormányozni a városát. Még jobban is segítik, mint szeretné. De kénytelen együttműködni velük, különben…

– És az a pasas, akit ma este nyírtak ki? Elihu fia? Ő hol állt?

– Ahová a papa állította… Most is ott van, ahová a papa juttatta.

– Azt akarja mondani, hogy az öreg nyíratta ki?

– Lehetséges, de nem hiszem. Ez a Don nemrég jött haza, és elkezdte irányítani az újságokat az öreg helyett. Nem vallott volna a vén sátánra, hiába áll fél lábbal a sírban, ha tűri, hogy bárki is elvegyen valamit tőle, és ő ne üssön vissza. De ezekkel a fickókkal óvatosnak kellett lennie. Hazahívta hát a fiát és francia feleségét Párizsból, és őt használta fel strómanjának. Csinos kis trükk egy apától. Don reformhadjáratot indított a lapjaiban. Meg akarta tisztítani a várost a bűntől és a korrupciótól, vagyis végeredményben Pete-től, Lewtól és Suttogótól. Érti? Az öreg a fia segítségével akarta lerázni őket magáról. Az a gyanúm, hogy egyszerűen elunták a piszkálódást.

– Egy-két dolog mintha nem stimmelne ezzel a feltevéssel – jegyeztem meg.

– Sok minden nem stimmel ebben a nyavalyás városban. Nincs még elege ebből a lőréből?

Mondtam, hogy de. Lementünk az utcára. Bill Quint elmondta, hogy a Forest Streeten lakik, a Miner’s Hotelben. Mivel a szállodám útba esett neki, együtt indultunk hazafelé. A hotel előtt egy titkosrendőr külsejű, behemót alak állt a járda szélén, és egy Stutz túrakocsiban ülő férfival tárgyalt.

– Suttogó ül a kocsiban – figyelmeztetett Bill Quint.

Tekintetem a behemót pasasról Suttogóra siklott. Csak profilból láttam. Fiatal volt, kis termetű, sötét bőrű. Szép, szabályos vonásait mintha vésővel faragták volna.

– Jóképű fickó – állapítottam meg.

– Aha – helyeselt a szürke ember. – És veszedelmes, mint a dinamit.

2.
Poisonville császára

A Morning Herald két oldalt szentelt Donald Willssonnak és halálának. A fényképe alapján kellemes, intelligens arca volt, a haja hullámos, szeme és szája mosolygós, álla gödrös, és a fotó készítésekor csíkos nyakkendőt viselt.

Halálának története egyszerű volt. Előző este tíz óra negyvenkor négy golyót lőttek a gyomrába, a mellkasába és a hátába, azonnal meghalt. A lövöldözés a Hurricane Street 1100 előtt történt. Mire a háztömb lakói a lövések hallatára az ablakokhoz rohantak, már csak azt látták, hogy az áldozat holtan hever a járdán, és egy férfi meg egy nő hajol fölé. Az utca túl sötét volt, nem lehetett tisztán kivenni senkit és semmit. A férfi és a nő eltűnt, mielőtt bárki leért volna az utcára. Senki sem tudott személyleírást adni róluk. Azt sem látták, hogyan tűntek el.

Willssonra hat lövést adtak le, egy .32-es kaliberű pisztolyból. Kettő közülük célt tévesztett, és a golyók az egyik ház homlokzatába fúródtak. Ezek röppályájából a rendőrség megállapította, hogy a lövéseket az utca másik oldaláról, egy szűk mellékutca torkolatából adták le. Ennél többet senki sem tudott.

A Morning Herald vezércikke összefoglalta a halott rövid reformeri pályafutását, és annak a meggyőződésének adott hangot, hogy azok közül gyilkolta meg valaki, akik nem tartották jó ötletnek Personville megtisztítását. A cikk szerzője arra jutott, a rendőrfőnök legjobban azzal bizonyíthatná be, hogy nem bűnrészes, ha a gyilkost vagy gyilkosokat haladéktalanul elfogná, és lakat alá helyezné. A vezércikk őszinte volt, és keserű.

Mire végigolvastam, megittam a második csésze feketét is. Felugrottam egy villamosra a Broadwayn, a Laurel Avenue sarkán leszálltam, és elindultam a halott háza felé.

Már majdnem odaértem, amikor történt valami, ami miatt megváltoztattam szándékomat és úti célomat.

Egy kis termetű fiatalember vágott át előttem az utcán, a barna szín három árnyalatába öltözve. Ráismertem sötét, csinos profiljára. Max Thaler volt, alias Suttogó. Még idejében értem a Mountain Boulevard sarkára, egy villanásnyira láthattam, amint barna nadrágba bújtatott lábszára eltűnik a néhai Donald Willsson kapujában.

Visszatértem a Broadwayre, és találtam egy drogériát, amelyben telefonfülke is volt. Kikerestem a telefonkönyvből Elihu Willsson rezidenciájának számát, feltárcsáztam, és közöltem valakivel, aki az öregúr titkárának mondta magát, hogy Donald Willsson hívott ide San Franciscóból, és mivel tudok valamit a halálával kapcsolatban, szeretnék beszélni az apjával.

Ellentmondást nem tűrő hangon beszéltem, így végül is sikerült elérnem, hogy meginvitáljanak hozzá.

Poisonville császára éppen az ágyában ült, párnákkal aládúcolva, amikor a titkára – egy negyven év körüli, hallgatag, szúrós szemű, langaléta férfiú – bevezetett a hálószobájába.

Az öregúrnak kicsi volt a feje és majdnem szabályos gömb alakú. Rövidre volt nyírva rajta az ősz haj. A füle is olyan apró volt, és annyira a koponyájához lapult, hogy nem ronthatta el annak gömbszerű hatását. Kicsi volt az orra is, és mintha csak csontos homloka görbületének meghosszabbítása lett volna. A szája és az álla mint két egyenes vonal vágta el a gömböt. Alattuk a rövid, vastag nyak két derékszögű, húsos váll között tűnt el a fehér pizsamában. Egyik karja kívül hevert a takarón: rövid volt, és vaskos, és hurkaujjú, húsos mancsban végződött. Két szeme kerek volt, kék, apró és vizenyős. Úgy látszott, mintha ez a vizenyős hártya mögött megbújó szempár csak az alkalmat lesné a bozontos, fehér szemöldök alatt, hogy rávethesse magát valamire, és megragadja. Elihu Willssont csak az próbálhatta meg kizsebelni, aki fenemód bízott az ujjaiban.

Gömbszerű fejével kurtán biccentve az ágya mellé parancsolt egy fotelba, egy újabb biccentéssel kiparancsolta a titkárt, aztán megkérdezte:

– Mi az a história a fiammal?

Rekedtes volt a hangja. Túlságosan a torkából beszélt, és alig mozgott a szája. Nehezen lehetett érteni a szavait.

– A Continental Detektívügynökség San Franciscó-i fiókjának munkatársa vagyok – feleltem. – Két nappal ezelőtt kaptunk a fiától egy csekket meg egy levelet, amelyben azt kérte, hogy küldjünk ide egy embert, aki a megbízásából elintéz valamit. Ez volnék én. Megegyeztünk, hogy tegnap este kimegyek a lakására. Ki is mentem, de nem találtam otthon. Amikor visszatértem a városba, megtudtam, hogy meggyilkolták.

Elihu Willsson gyanakodva lesett rám.

– Na és? – kérdezte.

– Miközben a fiára vártam, a menye telefonüzenetet kapott, elment hazulról, és amikor visszajött, mintha véres lett volna a cipője. És közölte velem, hogy a férje nem fog hazajönni. A férjét tíz negyvenkor lőtték le. Az asszony tíz húszkor ment el hazulról, és tizenegy után öt perccel tért vissza.

Az öregember felegyenesedett az ágyban, és szitkok áradatát zúdította Mrs. Willssonra. Amikor végre kifogyott az efféle szavakból, még mindig bírta szusszal, hogy rám ordítson:

– Letartóztatták már?

Mondtam neki, hogy nem hinném.

Sehogy se tetszett neki, hogy a menye még nincs lakat alatt. Istentelenül dühbe gurult. Üvöltve káromkodott egy sort, hogy belepirult a fülem, és a végén megkérdezte:

– Mi a fenére vár még?

Túl öreg és beteg volt, nem utasíthattam rendre. Elnevettem magam.

– Bizonyítékra.

– Bizonyítékra? Hát mi kell még? Nem azt mondta, hogy…?

– Ne csináljon magából bolondot – vágtam a szavába, hogy ne ordítson. – Miért ölte volna meg a fiát a menye?

– Mert egy francia ringyó! Mert…

Az ajtóban megjelent a titkár ijedt arca.

– Mars innen! – ordított rá az öreg. Az arc eltűnt.

– Féltékeny volt az asszony? – tettem fel a kérdést, mielőtt tovább ordíthatott volna. – És talán akkor is hallom, ha nem ordít. Amióta élesztőt eszem, sokat javult a hallásom.

Ökleit a két domborulatra tette, amelyet a csípője rajzolt ki a takarók alatt, és szögletes állával felém bökött.

– Öreg és beteg vagyok – jelentette ki kimérten –, de legszívesebben felkelnék, és fenékbe rúgnám.

Ezt elengedtem a fülem mellett, és megismételtem:

– Féltékeny volt a menye?

– Az hát – felelte, de ezúttal nem ordított. – És hatalmaskodó és elkényeztetett és gyanakvó és kapzsi és kicsinyes és lelkiismeretlen és hazug és önző és átkozottul gonosz, gonosz a velejéig.

– Volt oka a féltékenységre?

– Remélem – felelte csípősen. – Még gondolni sem szeretek rá, hogy a véremből való fiam hű volt hozzá. Pedig alighanem az volt. Kitelt tőle.

– De nem tud rá magyarázatot, hogy miért ölte volna meg a férjét?

– Hogy nem tudok? – Megint üvöltött. – Hát nem most mondtam, hogy…

– Mondani mondta. De ez még nem jelent semmit. Elég gyerekes kifakadás volt.

Az öregember lerángatta a takarót a lábáról, ki akart szállni az ágyból. Aztán átgondolta, felemelte kivörösödött fejét, és elordította magát:

– Stanley!

Az ajtó kinyílt, és beosont rajta a titkár.

– Dobja ki ezt a csirkefogót! – parancsolt rá a gazdája, és megfenyegetett az öklével.

A titkár felém fordult. Megráztam a fejem.

– Jobb lesz, ha szerez erősítést – figyelmeztettem.

A titkár összevonta a szemöldökét. Körülbelül egyidősek lehettünk. Ő sovány volt, nálam majdnem egy fejjel magasabb, de jó húsz kilóval könnyebb. Igaz, hogy az én nyolcvanöt kilóm egy része háj volt, de csak egy része. A titkár téblábolt egy darabig, aztán bocsánatkérően elmosolyodott, és kiment.

– Éppen azt akartam mondani – fordultam vissza az öreghez –, hogy úgy terveztem, ma reggel beszélek a fia feleségével. Csakhogy épp a szemem láttára lépett be a házba Max Thaler, így aztán későbbre halasztottam a látogatást.

Elihu Willsson gondosan visszahúzta a takarót a lábára, hátradőlt a párnákon, és tekintetét a mennyezetre emelte.

– Hmm – dünnyögött. – Szóval, így állunk?

– Jelent a dolog valamit?

– Az a nő ölte meg a fiamat – állapította meg teljes meggyőződéssel. – Ezt jelenti.

Léptek hangzottak fel a hallban, határozottabb léptek, mint a titkáré. Éppen az ajtó elé értek, amikor elkezdtem:

– Maga arra használta fel a fiát, hogy…

– Mars innen! – ordított az öreg a belépni készülőre. – És csukják be azt az ajtót! – Lángoló tekintetet vetett rám, és megkérdezte:

– Mire használtam fel a fiamat?

– Hogy leszámoljon Thalerrel, Yarddal és Finn-nel.

– Nem igaz!

– Nem én találtam ki. Egész Personville tudja.

– Hazugság! Az újságokat feltétel nélkül adtam oda neki. Azt csinált velük, amit akart.

– Ezt meg kellett volna magyaráznia a cimboráinak. Magának biztos elhitték volna.

– Fütyülök rá, mit hittek volna el, és mit nem. Úgy van, ahogy mondom.

– Na és? A fia akkor se támad fel, ha félreértésből ölték meg… ha ugyan félreértés volt.

– Az a nő ölte meg.

– Talán.

– A fene a talánjaiba! Igenis ő ölte meg!

– Talán. De azért nem árt fontolóra vennünk a dolog másik oldalát is… a politikait. Megmondaná nekem…

– Csak azt mondhatom, hogy a fiamat az a francia ringyó ölte meg, és minden egyéb, amit a hülye fejébe vett, marhaság.

– De azért érdemes fontolóra venni – tartottam ki. – És maga valószínűleg mindenkinél jobban ismeri Personville politikai kulisszatitkait. A fiáról van szó. A legkevesebb, amit megtehet…

– A legkevesebb, amit megtehetek – ordította –, hogy azt mondom magának: menjen a fenébe, vissza Friscóba, a hülyeségeivel együtt…

Felálltam, és ridegen figyelmeztettem:

– A Great Western Hotelben lakom. De csak akkor zavarjon, ha a változatosság kedvéért hajlandó értelmesen beszélni.

Elhagytam a hálószobát, és lementem a lépcsőn. A titkár a lépcső aljában sündörgött, és bocsánatkérően mosolygott.

– Handabandázó vén szivar – morogtam.

– Szerfelett temperamentumos egyéniség – suttogta ő.

A Herald szerkesztőségében felkajtattam a meggyilkolt férfi titkárnőjét. Apró, tizenkilenc-húsz éves lány volt nagy, gesztenyebarna szemmel. Gesztenyebarna volt a haja is, és az arca sápadt, de csinos. Lewis volt a vezetékneve.

Állítása szerint semmit sem tudott arról, hogy Personville-be hívott volna a főnöke.

– Bár az is igaz – magyarázta –, hogy Mr. Willsson szeretett mindent titokban tartani, ameddig csak lehetett. Azért, mert… Azt hiszem, tulajdonképpen senkiben sem bízott igazán.

– Még magában sem?

Elpirult.

– Bennem sem. De persze még nagyon rövid ideje volt itt, és egyikünket sem volt módjában igazán megismerni.

– Csak volt más oka is.

– Hát – az ajkába harapott, és mutatóujjával egy sor ujjlenyomatot nyomott a halott íróasztalának fényezett lapjára –, az apjának… vagyis az apja nem helyeselte, amit művel. És mivel az újságok tulajdonképpen az apjáé voltak, szerintem érthető, ha Mr. Donald azt gondolta, némelyik alkalmazottja inkább Mr. Elihuhoz lojális, nem hozzá.

– Az öreg nem értett egyet a reformhadjárattal? Akkor miért tűrte, ha egyszer az újságok az övéi voltak?

A lány lehajtotta a fejét, mintha az ujjlenyomatait tanulmányozná. A hangját is lehalkította.

– Nem könnyű megérteni, ha valaki nem tudja, hogy… Mr. Elihu akkor hívta haza Donaldot… vagyis Mr. Donaldot, amikor jelenlegi betegségét megelőzően ágynak esett. Mr. Donald majdnem egész életében Európában élt. Dr. Pride figyelmeztette Mr. Elihut, hogy ideje lemondania az ügyei személyes intézéséről. Ezért hívta haza táviratilag a fiát. De amikor Mr. Donald megérkezett, Mr. Elihu nem tudta rászánni magát, hogy mindent kiengedjen a kezéből. Mivel azonban mégis szerette volna, ha Mr. Donald itthon marad, nekiadta az újságokat, vagyis megtette kiadójának. Mr. Donaldnak kedvére való volt a dolog. Párizsban is újságírással foglalkozott. Amikor rájött, milyen szörnyű állapotok uralkodnak itt – a város ügyeiben meg minden –, reformhadjáratot indított. Nem tudta – gyerekkora óta nem volt itthon –, nem tudta, hogy…

– Nem tudta, hogy az apja éppoly ludas a dologban, mint akárki más – segítettem befejezni a mondatot.

A lány fészkelődött egy kicsit, nem vette le szemét az ujjlenyomatokról, de nem mondott ellent. Folytatta:

– Összevesztek. Mr. Elihu ráparancsolt Mr. Donaldra, hogy hagyja abba, és ne kavarja fel a dolgokat. De Mr. Donald nem volt hajlandó abbahagyni. Talán abbahagyta volna, ha tudja… mindazt, amit tudnia kellett volna. De azt hiszem, fel sem merült benne a gondolat, hogy az apja valóban komolyan kompromittálva van. És az apja nem mondhatta meg neki. Azt hiszem, nem lehet könnyű egy apa számára ilyesmit megmondani a fiának. Megfenyegette Mr. Donaldot, hogy visszaveszi tőle az újságokat. Nem tudom, komolyan gondolta-e. De aztán újra megbetegedett, és minden ment tovább, ahogy addig.

– Donald Willsson csakugyan nem bízott magában? – kérdeztem.

– Nem. – Ezt majdnem suttogva mondta.

– Akkor honnan tudja mindezt?

– Én csak azt próbálom… Szóval, próbálok segíteni magának, hogy megállapítsa, ki gyilkolta meg Mr. Donaldot – felelte nyomatékosan. – Ahhoz nincs joga, hogy…

– A legtöbbet pillanatnyilag azzal segít, ha megmondja, honnan tudja mindezt – erősködtem.

Az íróasztalra meredt, az ajkát harapdálta. Vártam. Végül kibökte:

– Az én apám Mr. Elihu Willsson titkára.

– Köszönöm.

– De nehogy azt gondolja, hogy…

– Nem tartozik rám – nyugtattam meg. – Mit keresett Willsson az este a Hurricane Streeten, amikor tudta, hogy velem van találkozója?

A lány azt felelte, hogy nem tudja. Megkérdeztem, hallotta-e, amikor Willsson telefonon azt mondta nekem, hogy keressem fel tízkor a lakásán. Azt felelte, hogy hallotta.

– Mit csinált Willsson azután? Próbáljon visszaemlékezni a legjelentéktelenebb dologra is, amit utána mondott vagy csinált, egészen addig, amíg maga el nem indult, mert letelt a munkaideje.

A lány hátradőlt a széken, behunyta a szemét, és összeráncolta a homlokát.

– Maga… Ha maga volt az, akinek azt mondta, hogy keresse fel a lakásán… Két óra körül telefonált. Utána Mr. Willsson diktált néhány levelet, egyet az egyik papírgyárnak, egyet Keefer szenátornak a postai tarifa bizonyos módosításával kapcsolatban, és… Ja, igen! Röviddel három óra előtt húsz percre elment valahová. És előtte kiállított egy csekket.

– Kinek a nevére?

– Azt nem tudom. Csak azt láttam, hogy kiállítja.

– Hol a csekkfüzete? Magával szokta hordani?

– Itt van. – A lány felpattant, megkerülte Willsson íróasztalát, és megpróbálta kihúzni a felső fiókot. – Zárva.

Odaálltam a lány mellé, kiegyenesítettem egy gémkapcsot, és azzal meg a zsebkésem pengéjével sikerült kinyitni a fiókot.

A lány kivett belőle egy keskeny, lapos csekkfüzetet. Az Első Nemzeti Bank állította ki. Az utolsó elhasznált szelvényen ez állt: 5000 dollár. Más semmi. Se név, se magyarázat.

– Szóval, ezzel a csekkel ment el, és húsz percig volt távol? – kérdeztem. – Elérhetett ennyi idő alatt a bankba és vissza?

– Öt perc is elég lett volna hozzá.

– Más nem történt, mielőtt kiállította a csekket? Gondolkozzon. Mr. Willsson nem kapott semmilyen üzenetet? Levelet? Nem hívták telefonon?

– Lássuk csak. – Megint behunyta a szemét. – Diktált néhány levelet… Ó, milyen ostoba vagyok! Valaki felhívta. Azt mondta a kagylóba: „Igen, tízre ott tudok lenni, de azonnal el is kell jönnöm.” Aztán azt mondta: „Rendben, tízkor.” Mást nem mondott, csak többször is elismételte, hogy: „Igen, igen.”

– Férfival beszélt vagy nővel?

– Honnan tudhatnám?

– Gondolkozzon. Egy férfinak csak másmilyen a hangja.

A lány eltűnődött.

– Akkor nő volt az illető.

– Melyikük távozott el elsőként aznap este? Maga vagy ő?

– Én. Neki… Már mondtam, hogy az apám Mr. Elihu titkára. Neki meg Mr. Donaldnak megbeszélése volt kora este az újság pénzügyeiről. Apa kevéssel öt után jött be. Azt hiszem, együtt vacsoráztak.

Ez volt minden, amit a Lewis lányból ki tudtam szedni. Azt mondta, nem tud semmiről, ami megmagyarázná, hogyan került Willsson a Hurricane Street 1100 elé. És kijelentette, hogy Mrs. Willssonról sem tud semmit.

Átkutattuk a halott íróasztalát, de semmit sem találtunk, ami bármilyen szempontból érdekes lett volna. Kifaggattam a telefonos kisasszonyokat is, eredménytelenül. Egy teljes órát töltöttem el a küldöncök, szerkesztők meg hasonlók kikérdezésével, és semmivel sem lettem okosabb. A halott, ahogy a titkárnője mondta, értett hozzá, hogyan őrizze meg magának a titkait.

3.
Dinah Brand

Az Első Nemzeti Bankban egy Albury nevű segédpénztárost csíptem el. Jóképű, huszonöt év körüli, szőke fiatalember volt.

– Willsson csekkjét én hitelesítettem – jelentette ki, miután elmagyaráztam neki, mi járatban vagyok. – Dinah Brand nevére volt kiállítva, ötezer dollárról.

– Tudja, ki ez a Dinah Brand?

– De mennyire. Ismerem.

– Elmondaná, mit tud róla?

– Szívesen elmondanám, de máris nyolc perc késésben vagyok egy megbeszélésről a…

– Nem vacsorázna velem ma este, és mondaná el akkor?

– Az jó lesz.

– Tehát hétkor a Great Westernben?

– Rendben.

– Már megyek is, hogy maga is mehessen a megbeszélésére, csak azt mondja meg még nekem, van-e Dinah Brandnek folyószámlája maguknál.

– Van. És ma reggel letétbe is helyezte a csekket. A csekk jelenleg a rendőrségnél van.

– Ne mondja. És hol lakik a lány?

– A Hurricane Street 1232. alatt.

– Ejha! – mondtam. Aztán: – Viszlát este. – Azzal eljöttem.

Következő állomásom a rendőrfőnök irodája volt a Városházán.

Noonan, a rendőrfőnök kövér ember volt, joviális, kerek arcában zöldes színű, hunyorgó szemmel. Amikor előadtam, mit keresek a városban, úgy tett, mintha örülne neki. Kezet rázott velem, megkínált egy szivarral, és leültetett.

– Most pedig – mondta, amikor letelepedtünk – árulja el nekem, ki követte el a gyilkosságot.

– Fogalmam sincs.

– Akárcsak nekem – hangzott a jókedvű válasz egy füstfelhőn keresztül. – De találgatni csak találgat, nem?

– Találgatással általában nem megyek sokra, különösen, ha nem ismerem a tényeket.

– A tényeket pár szóval összefoglalhatom – felelte. – Willsson tegnap, közvetlenül zárás előtt hitelesíttetett a bankban egy Dinah Brand nevére kiállított, ötezer dolláros csekket. És este, nem messze a lány házától, lelőtték egy .32-essel. Néhányan, akik meghallották a lövéseket, egy férfit meg egy nőt láttak a hulla fölé hajolni. És ma kora reggel nevezett Dinah Brand letétbe helyezte a szóban forgó csekket az említett bankban. Nos?

– Ki ez a Dinah Brand?

A rendőrfőnök leverte a hamut az íróasztal lapjára, és vastag ujjai között a szivarral széles mozdulatot tett.

– Egy országos kurva, ahogy mondani szokás. Egy luxusnő, aki drága pénzen tartatja ki magát.

– Megindította már ellene az eljárást?

– Nem. Egy-két dolognak előbb még utána kell néznünk. De rajta tartjuk a szemünket, és meglátjuk, mi lesz. Amit mondtam, természetesen köztünk marad.

– Természetesen. Most pedig ezt hallgassa meg… – Azzal elmondtam neki, mit láttam és hallottam előző este, miközben Donald Willssonra várakoztam a lakásán.

Amikor befejeztem, a rendőrfőnök összecsücsörítette vastag ajkát, és halkan füttyentett egyet.

– Ember, ez nagyon érdekes! – kiáltott fel. – Tehát vér volt a nő cipőjén, és azt mondta, hogy a férje nem jön haza?

– Annak néztem – válaszoltam az első kérdésre, a másodikra meg azt, hogy: – Igen.

– Beszélt vele azóta? – kérdezte.

– Nem. Fel akartam keresni ma reggel, de egy Thaler nevű fiatalember az orrom előtt lépett be a házba, úgyhogy későbbre halasztottam a látogatást.

– Az áldóját neki! – Zöldes szeme vidáman csillogott. – Azt mondja, hogy Suttogó járt nála?

– Igen.

A padlóra dobta a szivarját, felállt, kövér mancsával rátenyerelt az íróasztal lapjára, és közel hajolt hozzám fölötte. Minden pórusából elégedettség sugárzott.

– Ember, maga telibe talált – lelkesedett. – Dinah Brand ennek a Suttogónak a nője. Jöjjön, beszélgessünk el egy kicsit az özveggyel.

A rendőrfőnök kocsijából Mrs. Willsson rezidenciája előtt szálltunk ki. Amikor Noonan az első lépcsőfokra tette a lábát, egy pillanatra megállt, és a csengő fölé akasztott fekete fátyolra pillantott.

– Hát igen – jegyezte meg –, megtörtént, aminek meg kellett történnie. – Aztán felmentünk a lépcsőn.

Mrs. Willsson nem igazán vágyott látni bennünket, de a rendőrfőnököt rendszerint fogadják, ha ragaszkodik hozzá. És Noonan ragaszkodott hozzá. Az emeletre vezettek bennünket, ott ült Donald Willsson özvegye a könyvtárszobában, talpig gyászban. Kék szemének fagyos volt a tekintete.

Noonan is meg én is dünnyögtünk néhány részvétteljes frázist, aztán a rendőrfőnök nekilátott:

– Csak egy-két kérdést szeretnénk feltenni. Kezdjük azzal, hol járt tegnap éjjel.

Az asszony barátságtalan pillantást vetett előbb rám, aztán a rendőrfőnökre, összeráncolta a homlokát, és gőgösen megkérdezte:

– Szabadna tudnom, mi akar ez lenni? Kihallgatás?

Eszembe jutott, hányszor hallottam már ezt a kérdést szó szerint így és ugyanilyen hangsúllyal. A rendőrfőnök azonban elengedte a füle mellett, és nyájasan folytatta:

– Meg aztán lenne kérdésünk egy bizonyos folttal kapcsolatban is az egyik cipőjén. A jobb lábán. De lehet, hogy a balon. Mindegy. Valamelyiken a kettő közül.

Az asszony felső ajka remegni kezdett.

– Más nincs? – fordult felém a rendőrfőnök. De még mielőtt válaszolhattam volna, csettintett egyet a nyelvével, és újból az asszony felé fordította nyájas arcát: – Majd’ elfelejtettem. Az is érdekelne, honnan tudta, hogy a férje nem fog hazajönni.

Az asszony megmarkolta egyik falfehér kezével a szék hátát, és kicsit megtántorodva felállt.

– Remélem, megbocsát, ha…

– Kérem, kérem. – A rendőrfőnök nagylelkű mozdulatot tett vaskos mancsával. – Nem akarjuk sokáig zavarni. Csak tudni szeretnénk, hol járt, mi történt a cipőjével, és honnan tudta, hogy a férje nem jön haza. És jut eszembe: még valamit szeretnénk tudni. Mit keresett itt ma reggel Thaler?

Mrs. Willsson újból leült, nagyon mereven. A rendőrfőnök meg csak nézte. Egy gyöngédnek szánt mosolytól komikus ráncokba gyűrődött gödrös-hájas arca. Az asszonynak egy idő múlva elernyedt a válla, lehajtotta a fejét, a háta meggörnyedt. Fogtam egy széket, és leültem szemközt vele.

– Felelnie kell, Mrs. Willsson – mondtam, olyan együttérzéssel a hangomban, amilyennel csak tudtam. – Muszáj tisztáznunk ezeket a részleteket.

– Gondolja, hogy valami titkolnivalóm van? – kérdezte kihívóan, újból kihúzta magát, és megmerevedett. Nagyon gondosan ejtett ki minden szót, csak az r-eket mosta el egy kicsit. – El kellett mennem hazulról. A folt vér volt. Tudtam, hogy a férjem meghalt. Thaler a férjem halála ügyében keresett fel. Megválaszoltam a kérdéseiket?

– Mindezt eddig is tudtuk – válaszoltam. – Magyarázatot kérünk.

Újból felállt, és haragosan kijelentette:

– Nem tetszik nekem ez a hangvétel. Nem vagyok hajlandó ilyen…

Noonan közbeszólt:

– Rendben van, Mrs. Willsson. De akkor meg kell kérnünk, hogy jöjjön velünk a Városházára.

Az asszony hátat fordított neki, mély lélegzetet vett, és nekem vetette oda a szavait.

– Miközben itt ültünk és Donaldra vártunk, valaki felhívott. Egy férfi. Nem volt hajlandó elárulni a nevét. Azt mondta, hogy a férjem most ment be egy Dinah Brand