Borítószöveg

Egy sorozatgyilkos szabadon garázdálkodik.

Amikor Deptfordnál testrészeket találnak a Temze partján, Anjelica Henley detektívfelügyelőt bízzák meg a gyilkos kézre kerítésével. A nyomozó a Darabolós Gyilkosként elhíresült Peter Olivierre gyanakszik, a bökkenő azonban az, hogy ő már rács mögött van.

Nincs vesztegetni való idő.

Henley abban bízott, hogy soha többé nem kell Olivierrel találkoznia, de az egyetlen esélye, ha őt is bevonja a nyomozásba. Oliviernek azonban esze ágában sincs segíteni.

Ki kapja el a gyilkost?

Amikor Henley egy levágott fejet talál az otthonában, rádöbben, hogy a Darabolós Gyilkost utánzó szörnyeteg őt szemelte ki magának, és az áldozatokat nem találomra választotta ki. Henleynek nincs más választása: ha kézre akarja keríteni a tettest, meg kell küzdenie a saját démonaival is.

Nadine Matheson büntetőjogi védőügyvéd, Londonban él. A Halálos puzzle az első regénye.

Fordította

Illés Róbert

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nadine Matheson: The Jigsaw Man

HQ, an imprint of Harper Collins Publishers Ltd, London, 2021

Copyright © Nadine Matheson 2021

Hungarian translation © 2022 Illés Róbert

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítófotó © Andy and Michelle Kerry / Trevillion Images

Borítóterv © HQ 2020

ISBN 978-963-433-655-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regény fikció. A nevek, szereplők és események a szerző képzeletének teremtményei. Bármely hasonlóság valós, élő vagy meghalt személyekkel, eseményekkel vagy helyekkel, pusztán a véletlen műve.

Ambernek, Esthernek, Jemnek, Jonathannek, Kerinek,

Luke-nak, Patriciának, Satunak és Stephnek

Előszó

Reggel 6.44-kor, alacsony vízállásnál, Maxwell Thomas a kutyáját sétáltatja a folyóparton. Nem számít rá, hogy testrészekre fog bukkanni a Greenwich Piernél. Szürke agyagon, nedves kavicsokon és üvegszilánkokon lépked, fatörmeléket és eldobott gumiabroncsokat kerülgetve. Amikor elengedi a kutyáját, Petrát, észreveszi, hogy a napfény megcsillan valamin. Lehajol, és óvatosan megfogja. Tegnap talált egy középkori tűt és egy római kori pénzérmét. Ma azonban csak egy kád dugójának szakadt lánca az. Maxwell csalódottan felegyenesedik, és meglátja, hogy a kutyája szimatol valamit a sárban. Nyár vége van. A hőhullám még kitart, folyamatosan emelkedik a hőmérséklet. Maxwell menet közben letörli a verejtéket a homlokáról. Pólója kövér hasára tapad. 6.48-kor utoléri a kutyát, és meglátja, mi keltette fel érdeklődését.

– Azt a kurva!

A nyakörvénél fogva visszahúzza az állatot. Adrenalin árad szét a testében, a szívverése felgyorsul. Ugyanaz az érzés keríti hatalmába, mint előző nap, amikor felfedezte azt a római kori pénzérmét. Kíváncsisága és izgatottsága azonban gyorsan szertefoszlik. Undor, félelem és émelygés veszi át a helyüket. Reszkető kézzel előhúzza a mobiltelefonját, ami kicsúszik az ujjai közül, és a vizes kavicsra esik. Felveszi, kijelzőjét a farmerjába törli, azután ellenőrzi, hogy tiszta-e a kamera. Készít egy fotót a levágott karról.

Egy mérföldre onnét Heather Roszicky régészprofesszor egy csapat másodéves hallgató terepmunkáját felügyeli a régi Deptford Hajógyár területén. Heather a partfalnak támaszkodva az órájára néz, és felsóhajt. Még van négy órájuk a dagály érkezéséig, de alig várja, hogy visszamehessen az irodájába. Be kell fejeznie a londoni folyami ásatások visszaszorulásáról szóló könyvének végső változatát, mielőtt a szerkesztője beváltja az ígéretét, és megfojtja. Már két határidőt is lekésett, az előleget pedig régen elköltötte.

Sikoly hasít a reggeli levegőbe, és Heather azt látja, hogy az egyik diákja, egy Shui nevű lány szalad felé. A többi hallgató elhátrál a mohlepte szikláktól, miközben Heather Shuihoz rohan, aki megbotlott egy fadarabban, és elesett.

– Mi történt? – kérdezi Heather.

Shui csak a fejét rázza, és miközben Heather talpra segíti, sírva fakad. A diákok egymás szavába vágva magyaráznak Heathernek. Valaki megfogja a karját, és a komp korhadó lépcsője felé húzza. Heather érzi a torkából előtörni készülő sikolyt, amikor a zavaros vízben úszó, fekete és zöld fadarabok között megpillant egy fej nélküli torzót.

A konyhabútorok összeszerelésével foglalkozó Christian Matei a Nelson Mews, a deptfordi Watergate Street utolsó zsákutcája felé tart. Nincs messze a folyó, és mintha egy nő sikolyát hallaná, amit aztán elnyom a közelben felharsanó, hamis trombitaszó. A 15-ös számhoz érve kinyitja a kaput, és üres kávéspoharát a felhajtón álló szemeteskonténer felé hajítja.

– Bazmeg! – szitkozódik Christian albánul, amikor a pohár leszédül a konténer széléről, és a földre esik. Lehajol, hogy felvegye, ám ekkor megakad valamin a tekintete. Fél méterre tőle legyek nyüzsögnek egy földön heverő tárgyon. Kávé és gyomorsav keveréke tolul Christian torkába. Hányadéka beteríti a legyeket és a levágott láb oszladozó húsát.

Első fejezet

A lényeg, hogy nyugodt maradjon. Ne mutassa ki, hogy a férfinak sikerült felbosszantania. Már megint.

– Rob, erre most nincs időm. Elkések a munkából – mondta Henley, és felkapta a kocsikulcsot az előszobaasztalról.

– Pont ez a probléma, hogy soha…

A bejárati ajtó csapódása félbevágta a mondatot, de Henley anélkül is tudta, hogyan folytatódott.

Soha nincs időd. Mindig a munkád az első.

Anjelica Henley detektívfelügyelő hátrapillantott sorházi lakásuk frissen kékre festett ajtajára. Nem először tűnődött el azon, mit árul el róla, hogy szívesebben foglalkozik erőszaktevőkkel és gyilkosokkal, mint a férjével. Belenézett a visszapillantó tükörbe. Olyan sietve távozott, hogy nem volt ideje alapozóval elfedni a kis heget a jobb orcáján és a sötét árkokat a szeme alatt. A telefonja félbeszakította a BBC London legfrissebb közlekedési híreit, és a kijelzőn STEPHEN PELLACIA neve jelent meg.

– Hol vagy? – szólt bele a férfi üdvözlés helyett.

– Neked is jó reggelt. A Deptford Broadwayn. Tíz perc és bent vagyok – felelte Henley.

– Ne gyere be. Tenned kell egy kis kitérőt. A Watergate Street túlsó végére.

– Watergate Street? Miért?

– Van egy ügyünk. Testrészeket találtak a környék különböző pontjain. Egyelőre még nem tudjuk, hogy ugyanahhoz az áldozathoz tartoznak-e, vagy több holttestről van szó. Ramouter már úton van. Ott vár téged.

Henley a fékre taposott, mert bevágott elé egy moped. A feszültség egy szempillantás alatt visszatért, az egész testét átjárta.

– Hogy érted azt, hogy Ramouter már úton van? – Sikertelenül próbálta palástolni a hangjában remegő dühöt. – Miből gondolod…

Pellacia ezt elengedte a füle mellett.

– E-mailben küldöm a további infókat.

Henley öklével a kormányra csapott. Az utolsó dolog, amire szüksége volt, hogy egy túlbuzgó és tapasztalatlan nyomozó lihegjen a sarkában.

A bedugult Creek Roadról leágazó Watergate Street általában csendes volt, most azonban, 7.40-kor, a bejárati ajtók nyitva voltak, a lakók pedig kisebb csoportokba gyűlve találgatták, mit kereshet az utcájukban a sok rendőrautó. A cseresznyefák lombkoronája a verőfényes napsütés ellenére kísérteties, alkonyi félhomályba borította az utcát. Henley leparkolt az Admirális nevű pub előtt, mindössze néhány méterre a rendőrségi kordontól, ahol már kisebb tömeg gyűlt össze.

Salim Ramouter nyomozógyakornok a kordon túloldalán állt, nem messze a bámészkodóktól. Tengerészkék zakót, fehér inget és nyakkendőt viselt, fekete cipője pedig csak úgy ragyogott. Új volt a csapatban, de nem új a rendőrségnél, ennek ellenére még „zöldfülűnek” számított, akit nem érintett meg a valóság, ami gyorsan utolért minden nyomozót, ha London utcáin teljesített szolgálatot.

Pellacia korábban azt mondta Henley-nek, hogy Paul Stanford nyomozó őrmester gondjaira bízza Ramoutert. Ő fogja megmutatni neki, mi merre hány méter. Henley éppen egy másik üggyel kapcsolatos információkat töltött fel a Bűnügyi Információs Rendszerbe, amikor Pellacia bemutatta őket egymásnak. Ramouter most magasabbnak tűnt, mint ahogy emlékezett rá: majd száznyolcvan centi volt. Szakállt viselt, amit Henley szerint valószínűleg azért növesztett, hogy idősebbnek látsszon.

Ramouter összefonta, majd a háta mögé dugta a karját, és összekulcsolta az ujjait. Henley-nek nem tetszett, hogy ilyen buzgó és felkészületlen – nem mintha az ő megjelenése különösebben tekintélyt parancsoló lett volna. Farmer volt rajta, tornacipő, egy csodanős póló meg egy blézer, ami egy hétig a kocsija hátsó ülésén hevert. Inkább tűnt irodai dolgozónak, semmint nyomozást vezető rangidős tisztnek egy bűncselekmény helyszínén.

– Jó reggelt, felügyelő. – Ramouter kezet nyújtott. Henley ügyet sem vetett rá.

– Hol van Stanford őrmester? – Henley felmutatta az igazolványát az egyenruhás rendőrnek, aki erre felemelte előtte a kordon szalagját.

– Nem tudom. Nekem csak annyit mondtak, jöjjek ide, és tájékoztassam magát, hogy Eastwood nyomozó úton van a greenwichi helyszínhez az egyenruhásokkal és a helyszínelőkkel – felelte Ramouter, azzal visszahúzta a kezét, és követte Henley-t. Egy pillanatra megálltak a Nelson Mews 15. szám előtt. Két, kék védőruhát viselő helyszínelő guggolt a földön, és bizonyítékokat gyűjtött. Egy harmadik fotókat készített a felhajtóról.

– Tudja, hová megyünk, igaz? – kérdezte Henley, amikor Ramouter a kapura tette a kezét.

– Beszélünk Mr. Mateijel, nem?

– De igen. És amikor végeztünk, azt javaslom, kérjen az egyik helyszínelőtől egy pár cipővédőt, mielőtt lemegyünk a lépcsőhöz.

A Nelson Mews 15. nem volt messze a Watergate Stepstől, ahol az út macskaköves, fákkal szegélyezett utcává szűkült. Elhaladtak egy park mellett. Egy rendőr éppen egy idősebb nőt és egy kínai lányt faggatott.

– Az ott Heather Roszicky – szólalt meg Ramouter. – Ő találta meg a…

– Tudom, mit talált.

Az út végéhez közeledve a folyó szaga egyre áthatóbbá vált. Poshadt víz és motorolaj keveréke. Henley hallotta a kavicsos folyópartot nyaldosó hullámokat. Nagy, sík területre értek ki a Borthwick Wharf szomszédságában, ahol egykor húsfeldolgozó üzem és hűtőraktár működött, most pedig folyóparti apartmanok és kereskedelmi létesítmények kaptak helyet.

Anthony Thomas, a tapasztalt helyszínelő bukkant fel előttük, kezén lila gumikesztyű. Henley senki másra nem bízott volna egy bűnügyi helyszínt. Anthony nemcsak aprólékos volt, hanem megbízható is.

Utoljára két éve találkoztak tetthelyen. Hirtelen egy emlék ugrott elő elméje fekete ládájából: homályos kép Anthonyról, amint bekíséri egy szobába, és egy nagy nejlonra állítja. A légkondicionáló jeges levegőjétől libabőrös lett a teste. Alig hallotta Anthony szavait, miközben a férfi a körme alól és a hajából igyekezett a nejlonra piszkálni a bizonyítékokat. Meztelennek érezte magát, amikor az orvos megvizsgálta, és egy testtérképen dokumentálta a sérüléseit. A felismerés, hogy ezúttal ő a bűncselekmény helyszíne, rosszabbul érintette, mint amikor a kés a hasába fúródott. Nyomozónak képezték ki, nem áldozatnak.

– Nem számítottam rá, hogy idekint találkozunk – mondta Anthony. – Lejössz megnézni?

– Úgy fest – felelte Henley. Hálás volt, amiért Anthony nem kerített nagyobb feneket annak, hogy két év óta először látja terepen.

– Remek, mint a régi szép időkben. – Anthony elővett több pár kék cipővédőt egy dobozból, és Henley felé nyújtotta. – Ki a barátod?

Henley bemutatta őket egymásnak.

– Á, új fiú. Nekem is van egy. – Anthony egy fiatalemberre bökött, aki tetőtől talpig kék védőruhában, mozdulatlanul állt a háta mögött, kezében fényképezőgép. Tekintete idegesen cikázott Henley és Anthony között. – Mókás, mi? – mondta Anthony nagyot sóhajtva. – Odalent találkozunk.

– Gyerünk – fordult Henley Ramouterhez. – Lássuk, mivel van dolgunk.

Henley a tetovált, végtag nélküli felsőtestre pillantott, amely másfél méterre hevert a Temze iszapos vizétől. A holttestet a nyaknál és a combcsontoknál vágták szét. Vízcseppek csillogtak fehér bőrén. A mohlepte lépcsőfokok és az egykor a mólóhoz tartozó, törött fadarabok között bukkant elő a folyóból. Henley egyelőre csak annyit tudott megállapítani róla, hogy fehér férfi, szereti a manga és anime tetoválásokat, a lábait a combcsontnál, a karjait pedig a bicepsznél levágták. Amikor életében először levágott karokat, lábakat, fejet és torzót látott egy vasúti híd alatt Lewishamben, földbe gyökerezett a lába. Azóta sem tanulta meg, hogyan készítse fel magát a látványra.

Megfeszült a vádlija, amikor leguggolt. A fejet közvetlenül az ádámcsutka fölött vágták le. Apró csontdarabok ágyazódtak az elmetszett légcsőbe, amely kitüremkedett az izomcafatok és az alvadt vér közül. A sárga zsírréteg és a kötőszövet nyers bontott csirkére emlékeztette, amelyet túl sokáig hagytak elöl. Henley felállt, és vett egy mély lélegzetet. A szél a folyó sós, rothadó szagától volt terhes. Nem találta azokat a rekeszeket az agyában, amelyek segítségével el szokta különíteni a logikusan gondolkodó, edzett nyomozót attól a sérült és nem teljesen gyógyult nőtől, aki a folyóparton állt.

Megfordult, és elindult vissza a Watergate Stepsen. Próbálta lerázni magáról a szorongás tüskéit, de képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy ezt a hullát neki hagyták ott.

Második fejezet

– Mennyi időnk van még a dagályig? – Henley a folyó felé fordulva állt, és az elhagyatott mólót nyaldosó kis hullámokat nézte. Az órájára pillantott. Majdnem két óra telt el azóta, hogy értesítették a 999-et.

– Utánanéztem a neten, a dagály 9.55-kor tetőzik – felelte Ramouter, és kikerült egy félig elmerült gumiabroncsot. Tekintetében izgatottság tükröződött. – Az apály 3.15-kor volt. Napfelkelte 6.32-kor. Három órája volt valakinek, hogy kirakja az áldozatot, bárki legyen is az, aztán reménykedjen, hogy még a dagály előtt megtalálják.

– Talán – bólintott Henley. – De egyelőre semmit sem tudunk. Az is lehet, hogy napfelkelte után tette ki, vagy valahol feljebb dobta a folyóba, csak itt ért partot. – A Borthwick Wharf üveghomlokzatát tanulmányozta. Az üres kereskedelmi egységek és munkaterületek a sík területre nyíltak. Biztonsági kamerákat sehol nem látott, és attól tartott, hogy a városi térfigyelők az utcának ezt a részét már nem fedték le. Mióta az eszét tudta, Deptfordnak ezzel a szegletével senki sem törődött.

– Hozzányúlt valaki? – kérdezte Henley a mellette megjelenő Anthonytól.

– Amennyire meg tudom ítélni, nem. A nő, aki megtalálta, nem nyúlt hozzá. Matei, a konyhaszekrény-építő is azt mondta, hogy nem ért a lábakhoz, bár sajnos sikerült lehánynia mindkettőt. Mielőtt idejöttem, vetettem egy pillantást a lejjebb talált karokra. Úgy láttam, mintha a kincsvadászok kicsit megpiszkálták volna.

– Mindig akad ilyen.

A szél alábbhagyott, és a levegő halkan sercegett a közeli alállomás generálta elektromosságtól.

– Lezárjuk és átvizsgáljuk a tetemhez vezető útszakaszt, hátha találunk valami bizonyítékot – mondta Anthony. – De kétlem, hogy aki itt hagyta, utána leült kávézni.

– Lehet, hogy nem kávézott, de ha elfogadjuk Ramouter teóriáját, és szándékosan rakták ki itt a testrészeket, akkor bárki volt is az, ismeri a folyót – válaszolta Henley. – Hátha találsz valamit. Ramouterrel addig sétálunk egyet.

– Hová megyünk? – kérdezte Ramouter.

– Megkeressük Eastwoodot.

– És gyalog akar menni?

Henley-nek minden önuralmára szüksége volt, hogy leplezze ingerültségét, amikor Ramouter elővette a telefonját.

– A Google Maps szerint a Greenwich Pier majdnem egy mérföldre van innen – mondta.

– Nem a mi hulladarabolónk az egyetlen, aki ismeri a folyót! – kiáltotta utánuk Anthony, miközben Henley határozott léptekkel elindult a part mentén.

Az Old Royal Naval College kupolás ikertornyainak arany csúcsdíszei a felhőtlen égre meredtek. A felújított Cutty Sark csupasz árbócai tették teljessé azt a történelmi látványt, amelyről Greenwich híres volt. A történelem ragyogó, tisztára suvickolt verziója éles kontrasztban állt a partra mosott szennyel. Henley megállt, amikor tudatosult benne, hogy már nem hallja Ramouter bőrtalpú cipős lépteit a háta mögött.

– Hová valósi? – kérdezte Henley, megvárva, hogy Ramouter levegye a zakóját, és meglazítsa a nyakkendőjét. Közelebb lépett a mohlepte partfalhoz, mert a dagály miatt egyre emelkedett a vízszint.

– West Bromwichban születtem. Aztán tizenkét éves koromban Bradfordba költöztünk. – Ramouter megpróbálta lesöpörni a nadrágjára tapadt sarat, de csak annyit ért el, hogy még jobban szétkente. – Csupa mocsár, folyó egy szál se. Kocsival azért gyorsabb lett volna.

– Ez a gyorsabb. Hacsak nincs kedve a következő félórát a dugóban csücsülve tölteni, amíg felemelik a Creek Road hidat.

– Ennyire jól ismeri ezt a környéket?

Henley nem válaszolt. Nem volt kedve elmagyarázni, hogy akár csukott szemmel is idetalált volna. Hogy Délkelet-Londonnak ezt a részét úgy ismeri, mint a tenyerét.

– Bárki rakta ki a hullát, valószínűleg ő is ezen az útvonalon jött. Nincs értelme lejönni ide, aztán visszamenni az utcaszintre, és kocsival elhajtani a Watergate Streetre. Itt nem látja senki, utcaszint alatt haladhat. Alig van világítás.

– A testrészek nem könnyűek. – Ramouter igyekezett meggyorsítani a lépteit, hogy ne maradjon le Henley mögött. – Egy emberi fej legalább négy kiló.

– Tudom. – Henley elővette megcsörrenő telefonját. Meglátta, ki az, és úgy döntött, nem veszi fel.

– Fej, felsőtest, karok, lábak. Az legalább hat különálló testrész.

– Ezt is tudom. Elárulná, hová akar kilyukadni? – Henley megvárta, hogy Ramouter utolérje, majd a partfal felé terelte, mint egy kisgyereket.

– Csak azt akarom mondani, hogy ez nagyon sok holtsúly ahhoz, hogy az ember hajnali háromkor kicipelje ide. – Ramouter egy pillanatra megállt, és a partfalnak támaszkodva igyekezett visszanyerni a lélegzetét.

Henley nem adott nyíltan hangot egyetértésének. Kihalászott egy fekete hajgumit a blézere zsebéből, és összefogta göndör, fekete haját. El is felejtette, milyen sokat kivesz az emberből a lejtős folyóparton gyaloglás. Ráadásul úgy érezte, mentálisan nem áll készen a rá váró feladatra úgy, hogy közben egy gyakornokot is pátyolgatnia kell, aki nem tudja, hogy ő majdnem egy éve nem vezetett egyetlen nyomozást sem.

– Elég cudar, mi? – kiáltott oda Roxanne Eastwood nyomozó, amikor Henley végre megérkezett a helyszínre. – Jó reggelt, Ramouter. Nem gyenge felhozatal az első napján.

Henley mindig úgy gondolta, hogy Eastwood úgy néz ki, és úgy is viselkedik, mint egy nyomozó. Eastwood most a folyóparton állt feltűrt ingujjal, egyik kezében jegyzetfüzettel. Tudta, hova jön, ezért farmer és jobb napokat látott tornacipő volt rajta.

– Jó reggelt, Eastie. Milyen érzés előbújni az irodából? – kérdezte Henley, tekintetével közben az egyik rendőrt követve, aki éppen berakott egy kart egy fekete zsákba.

– Ezt nekem kellene kérdeznem – felelte Eastwood némi aggodalommal a hangjában.

Henley értékelte az együttérzést, és Eastwood vállára tette a kezét.

– De hogy válaszoljak a kérdésre: borzalmas. Azt hiszem, leégtem. – Eastwood megdörgölte megpirult homlokát. – A helyszínelők mindjárt végeznek. Nem mintha túl sok dolguk lenne. Bezsákolni és felcímkézni.

– Hol van Mr. Thomas?

– Á, a mi híres kincsvadászunk. Amikor utoljára láttam, éppen vásárolni indult. Azt mondta, vizet kell vennie a kutyájának. – Eastwood a fejét ingatta, láthatóan egy szót sem hitt el belőle. – Szóltam, hogy tartsák szemmel. Nem lennék meglepve, ha máris feltöltött volna néhány képet az Instagramra arról, amit talált.

– Be akarom vinni az őrsre. Ramouter majd felveszi a vallomását. – Henley így akarta egyértelművé tenni Ramouter számára, hogy ura a helyzetnek. – Ha ő is olyan, mint a legtöbb kincsvadász, akkor már hajnalban itt volt, és várta, hogy visszahúzódjon a dagály. Pontosan hol találták meg a karokat?

– Ott. – Eastwood letolta az orrára a napszemüveget, és egy elhaladó vízibusz keltette tajtékos habokra mutatott. A víz már ellepte azt a helyet, ahová korábban egy X-et rajzoltak. Sietniük kellett, mert a folyó fokozatosan foglalta vissza territóriumát.

– Mondott még valamit?

– Csak annyit, hogy a második kart nagyjából az elsőtől egy méterre találta.

– Mint valami beteg mesében, kenyérmorzsa helyett testrészek – jegyezte meg Henley.

– Ne is mondd… És mielőtt megkérdeznéd, van a környéken egy csomó térfigyelő kamera…

– De egyik sem a folyóra irányítva.

– Pontosan.

Megcsörrent Henley telefonja. Felvette, majd rövid beszélgetés után bontotta a vonalat.

– Dr. Linh Choi hívott. Még nem találkozott vele, de ő a mi bejáratott igazságügyi orvos szakértőnk. Éppen most érkezett meg – magyarázta Henley Ramouternek. Letörölte a verejtéket a tarkójáról.

– Szóval van két karunk, két lábunk meg egy felsőtestünk – állapította meg Ramouter. – De hol van a fej?

Jó kérdés. Henley végiggondolta, mi található a két helyszín között. Egy általános iskola, két óvoda és egy kalandjátszótér a házak és az üres telkek között. Már csak az hiányzott, hogy egy levágott fejet találjanak a homokozóban.

– Vethetek rá egy gyors pillantást? – kérdezte Henley Anthony egyik segédjétől, aki éppen a noteszába írt valamit, miután bezsákolta a kart.

– Persze. – A helyszínelő kicipzárazta a zsákot, és széthúzta a nejlont.

– Basszus – motyogta Henley az orra alatt. Felgyorsult a szívverése, és émelygés tört rá.

– Ó – mondta Ramouter, átlesve Henley válla fölött. Az egyik karra kavicsok tapadtak. A hínárdarabok alatt régi hegek látszottak. A második kar. Keskeny csukló, a gyűrűsujj valamivel hosszabb a mutatóujjnál, betört körmök. Fekete bőr. Henley fülében ott csengtek Pellacia korábbi szavai.

Egyelőre még nem tudjuk, hogy ugyanahhoz az áldozathoz tartoznak-e, vagy több holttestről van szó.

– Hívja fel Pellacia főfelügyelőt – szólt Henley Ramouternek. – Mondja meg neki, hogy két potenciális áldozatunk van.

Harmadik fejezet

Az épület előtt elhaladó járókelők valószínűleg azt feltételezték, hogy a Greenwichi Rendőrőrs zárva van. Az utcára néző ablakok kék redőnyét három éve nem húzták fel, az üres parkolóba vezető kocsifelhajtót pedig két magányos közlekedési bója zárta el. Egy megfakult hirdetmény minden leendő látogatónak azt tanácsolta, hogy vagy keresse fel a Lewishami Rendőrőrsöt, vagy hívja a 101-et, ha nem vészhelyzetről van szó. A környékbeliek azon tűnődtek, vajon mikor bontják le az épületet, hogy felhúzzanak a helyén egy újabb túlárazott, magánkézben lévő társasházat, amely portaszolgálattal kényezteti a gazdagokat, és hátsó bejárattal azt a néhány mázlistát, akiknek szociális alapon utalnak ki benne lakást. Ha azonban felnéznek, észrevehették volna, hogy a negyediken három ablak is nyitva van, és cigarettafüst kígyózik ki rajtuk.

A Súlyos Bűncselekmények Ügyosztályát hat évvel ezelőtt helyezték átmenetileg a negyedik emeletre. Amikor a Metropolitan Rendőrségnek egy kicsit jobban ment a sora, Harry Rhimes rendőrfőnök-helyettes jutalmul megkapta az SBÜ-t, miután a csapatának sikerült kézre kerítenie egy Abigail Burnley nevű ápolónőt, aki tizenöt gondjaira bízott embert ölt meg. Sorozatgyilkosok azonban nem teremnek minden bokorban, ezért az ügyosztály sorozat-erőszaktevőkkel, betörésekkel, emberrablásokkal és más olyan ügyekkel foglalta el magát, amelyek túl extrémek voltak a Londonban szolgálatot teljesítő huszonhat gyilkossági nyomozócsoport számára. Hat évvel később Burnley életfogytiglani börtönbüntetését töltötte, Rhimes nyolc hónapja halott volt, Pellacia egy alulfinanszírozott egységet vezetett, Henley pedig villámló arccal közeledett felé.

– Hogy merészelted? – Henley nem fogta meg Pellacia irodájának ajtaját, amely nagy csattanással becsapódott mögötte.

– Igazán mutathatnál némi tiszteletet, nem gondolod? Például mit szólnál ahhoz, hogy „Hogy merészelted, főnök”?

Stephen Pellacia főfelügyelő elnyomta a cigarettáját. Az SBÜ vezetésével járó stressz kezdett meglátszani rajta. Barna hajába egyre több ősz szál vegyült, ráncos szeme alatt pedig sötétebbek voltak az árkok. A főnöki kinevezéssel járó eufória már rég elmúlt, Rhimes hiánya pedig még mindig érződött a levegőben.

– Igazán figyelmeztethettél volna, mielőtt kiküldesz oda. Ráadásul még egy nyavalyás gyakornokot is rám sózol! – tombolt Henley.

– Miért csinálsz ekkora ügyet belőle? Hat hónapja korlátozott szolgálatban vagy. Azt hittem…

– Nem én csinálok ügyet belőle! – köpte a szavakat Henley. – Te magad mondtad Rhimesnak, hogy jobb, ha bedugtok egy íróasztal mögé.

– És azóta is folyamatosan reklamálsz miatta. – Pellacia zöld szeme összeszűkült, állán megfeszültek az izmok. – Nézd, nincs időm vitatkozni veled. Már így is késésben vagyok. Sok dolgom van, és már a Yardon kellene lennem.

– Mielőtt… – Henley vett egy nagy levegőt, és elszámolt háromig. – Van ötleted, ki vezeti majd a nyomozást az ügyben? Minél előbb feltöltöm a jelentést a rendszerbe, és átadom, annál jobb.

– Ja, igen, elfelejtettem mondani. – Pellacia megkerülte Henley-t, és kinyitotta az ajtót. – Nem adjuk át.

– Hogy érted azt, hogy megtartjuk az ügyet?

A döbbent kérdés Eastwood nyomozó szájából hangzott el. Félretolt egy szőke hajtincset leégett homlokából.

– Azt hittem, csak besegítettünk.

– Nem – felelte Pellacia határozottan, kerülve Henley tekintetét.

Az SBÜ otthonául szolgáló helyiség mostanra túl nagy lett a csapatnak. Volt idő, amikor az itt dolgozóknak osztozniuk kellett az íróasztalokon a Bűnügyi Nyomozó Ügyosztállyal és a Közösségsegítő Részleg egyenruhásaival. Az épület régen folyamatosan rázkódott attól, hogy a gyanúsítottak a csöveket verték a cellájukban. Mostanra a cellákban már csak Stanford szokott néha szundítani egyet. A csapat jelenleg Eastwoodból, Henley-ből és Paul Stanfordból állt, aki éppen az Old Bailey-re, a Központi Büntetőbíróságra tartott, hogy tanúskodjon egy sorozat-erőszaktevő ügyében, valamint Salim Ramouterből. Pellacia volt a főnök, és mostanában ritkán hagyta el az irodáját, hacsak nem a New Scotland Yardon székelő főnökeinek kellett jelentenie. Az SBÜ munkáját két civil ügyintéző segítette. Ezra, a börtönviselt, huszonhárom éves számítógépzseni, akit Pellacia a szárnyai alá vett, valamint Joanna. Senki sem tudta, Joanna mióta vándorolt Délkelet-London egyik rendőrőrséről a másikra, mint ahogy azt sem, hogy hány éves, de abban közmegegyezés uralkodott, hogy minden hulláról tudja, hol temették el, és a Met összes szekrényben lapuló csontvázát név szerint ismeri.

– Már így is túl vagyunk feszítve – mondta Eastwood. – Tizenegy napja dolgozom zsinórban, pihenőnap nélkül. Stanfordot pedig egész hétre elveszítettük.

– Mondj valami újat, Eastie.

– Amikor a legutóbb összeszámoltam, hat folyamatban lévő nyomozásunk volt…

– Hét. – Joanna lépett be az ajtón egy nagy, piros kartondobozzal, benne a különböző, reggelire leadott rendelésekkel a szemközti kávézóból. Lerakta a dobozt Eastwood asztalára. – Hét, ha beleszámoljuk a Temze-völgyi ügyet is, ahol… – ujjaival idézőjeleket rajzolt a levegőbe – szaktanácsadók vagyunk.

Henley látta, hogy Pellacia a nyelvébe harap, amikor Eastwood égnek emelte a tekintetét.

– Nézzétek, akár tetszik, akár nem, ez van. Egyik gyilkossági csoportnak sincs rá kapacitása. Az ügy itt marad. Világos voltam? – kérdezte Pellacia.

– Mint a nap. – Eastwood a fejét ingatta.

Pellacia Henley-hez fordult, mintha arra lenne kíváncsi, van-e bátorsága megkérdőjelezni a döntését.

– Mivel Stanfordot lefoglalja a tanúskodás, Ramouter és Henley marad ezen a testrészes ügyön.

– Szétválasztod az ikreket? – kiáltott fel Joanna színlelt megrökönyödéssel.

– Nem hiszem, hogy Stanford zokon veszi, ha nem ő lesz Ramouter mentora, és átmenetileg elválasztom Henley-től.

– Azt te csak hiszed. – Joanna kivett egy kolbászos szendvicset a dobozból. – Ramouter, csak hogy képben legyen, azok ketten sülve-főve együtt vannak. Stanford Henley bátyja egy másik…

– Értjük, Joanna – szólt közbe Pellacia. – Most pedig munkára.

Henley fejben végigvette a tennivalóit. A régi reflexek azonnal működésbe léptek, amint odaért a helyszínre: megfigyelni a környezetet, feljegyezni az ismerős és ismeretlen dolgokat. Mindent bizonyítékként kezelni. Készíteni egy lehetséges forgatókönyvet. Biztosítani és megóvni. Kifelé higgadt és összeszedett volt. Belül azonban a szíve majd kiugrott a helyéből, a gyomra pedig görcsbe rándult.

Henley telefonja rezegni kezdett az asztalán. Rosszullét tört rá, amikor elolvasta a bátyjától, Simontól kapott SMS-t:

Most voltam apánál. Nem engedett be. Csörgök, ha végeztem a munkával. x

– Most pedig, ami ezt a folyóparti ügyet illeti – mondta Pellacia. – Két potenciális áldozat?

– Nem potenciális, hanem két áldozat – felelte Henley. Közben pötyögni kezdte a választ a bátyjának. – A torzó, a lábak és az egyik kar egy fehér férfié. A másik kar azonban, bár egyelőre nem erősítették meg, egy fekete nőé.

Henley telefonja másodszor is megrezzent. Felvette az asztalról.

– Más testrész nem került elő?

– A helyszínelők találtak egy fehér férfifejet a Nelson Mews 15. előtti konténerben – mondta Henley. – Most kaptam az SMS-t Linh-től. A testrészek megérkeztek a hullaházba.

– Két nyavalyás áldozat – ismételte Pellacia. – Persze sosem lehet tudni. Attól még lehet egy sima, pofonegyszerű ügy.

Henley felvette a táskáját, és nem válaszolt, mert minden idegszála azt súgta, hogy ezt még Pellacia sem hiszi el.

Negyedik fejezet

A holttesteknek otthont adó épület gyalog mindössze néhány percre volt a rendőrőrstől, nem messze a főutcától, ahol a kávéházakat, pubokat és ingatlanügynökségeket csillogó, új szállodák, megfizethetetlen apartmanépületek és éjjel-nappal nyitva tartó edzőtermek váltották fel. Észrevétlenül olvadt be a csendes utca György kori lakóházai és városi ingatlanjai közé. Henley már nem érezte oda nem illőnek magát, miután felvette éjkék egyenruháját. Tekintélyt kölcsönzött a megjelenésének még úgy is, hogy fekete Adidas Gazelle cipőjét nem cserélte le.

– Greenwichi Patológia – olvasta Ramouter a falon díszelgő feliratot, miközben megitta az utolsó korty kávét. – Olyan fellengzős név, mint a bibliotéka. Azt sugallja, hogy bárki bemehet, csak felmutatja az olvasójegyét, és végignézhet egy boncolást.

– Mennyi ideje van még? – kérdezte Henley.

– Meddig? – Ramouter várta, hogy Henley feloldja a gyerekzárat a kocsiban.

– Amíg vége a gyakornokoskodásnak.

– Most arra kíváncsi, mikor szabadulhat meg tőlem végre? – Ramouter barna ábrázatáról gyorsan lehervadt a vigyor, amikor látta, hogy Henley nem viszonozza a mosolyát. – Még négy hónap. – Megdörgölte a szakállát. – De hat hónapot már eltöltöttem a gyilkosságiaknál. Érdekes munka volt, de valami nagyobb kihívásra vágytam, és Nyugat-Yorkshire-ben nem akadt ilyesmi, mint az SBÜ.

Henley egy pillanatra megsajnálta – elvégre nem az ő hibája volt, hogy Henley nyakába varrták –, de együttérzése gyorsan elmúlt.

– A Súlyos Bűncselekmények Ügyosztályán kicsit másképp működnek a dolgok. Nagyon ritka, hogy így frissiben ráugrunk valamire. Általában csak akkor szokták átpasszolni nekünk az ügyeket, amikor felmerül, hogy egy potenciális sorozatgyilkossal vagy sorozat-erőszaktevővel van dolguk. A nyomozásnak azt a részét, amit most csinálunk, rendszerint elvégzik, mire mi hozzálátunk.

– De ez az egység nem csak ilyenekkel foglalkozik – mondta Ramouter, követve Henley-t az udvaron át egy különálló épület felé. – Volt az a többszörös emberrablási és embercsempészügy néhány éve, meg a Darabolós Gyilkos ügye.

Henley nyakán megfeszültek az izmok. A Darabolós Gyilkos. Az az ügy mindent megváltoztatott. Dicséret a kollégáktól, elismerés a rendőrfőnöktől, előléptetés detektívfelügyelővé. De az az ügy kihasított belőle egy darabot.

– Fantasztikus lehetett dolgozni rajta – folytatta Ramouter. – Ezért akartam csatlakozni az egységhez. Ez az oka… vagyis az egyik oka annak, hogy Londonba költöztem.

Henley szembefordult Ramouterrel. Tudta, hogy a férfi ideges, szemében azonban izgatottság csillogott.

– Ne higgyen el mindent, amit a média mond. Az SBÜ ember- és pénzhiánnyal küzd. Meglep, hogy egyáltalán engedélyezték az áthelyezését. Nézze, egy átlagos gyilkossági csoportban nem ritka, hogy akár százan is dolgoznak egy nyomozáson, a főfelügyelőtől kezdve a civilekig, az SBÜ-nél azonban csak mi vagyunk, és az idő nagy részében szívességeket kérünk. Nincs itt semmiféle csillogás, és minden dicsőség rövid életű.

Henley megfordult, beütötte a kódot, amit nem lett volna szabad tudnia, és kinyitotta az ajtót.

Dr. Linh Choi igazságügyi orvos szakértő az íróasztalánál ült, háttal az ajtónak, és éppen ebédelt. Hosszú, fekete haját a feje búbjára tornyozta, és egy golyóstollal rögzítette. Evés közben az asztalán álló Bose vezeték nélküli hangszóróból bömbölő drum and bass ritmusára bólogatott. Henley több mint tizenöt éve ismerte Linh-t, annak idején egyszerre kezdték a karrierjüket, és mindketten úgy érezték, hogy mély vízbe dobták őket. Barátságuk aztán elmélyült az idők során. Henley megérintette Linh vállát.

– Jesszusom! – Linh ugrott egyet ültében. Kiejtette a kezéből a csípős csirkeszárnyat, vissza a dobozba. – Majdnem infarktust kaptam.

– Vissza a régi szép bulizós időkbe? – kérdezte mosolyogva Henley.

– Úgy csinálsz, mintha nem szeretnéd legalább annyira, mint én. Otthon találtam ezt a bitang jó válogatást. Majd átküldöm. – Linh elnémította a hangot a laptopján. – Nem is mondtad, hogy újra csatasorba álltál. Anthonytól kellett megtudnom.

– Majd később mesélek róla – felelte Henley.

– Ráadásul új partnered van? Stanford mit szól hozzá?

– Ő Salim Ramouter nyomozógyakornok, nem a partnerem – mutatta be Henley Ramoutert. – A mentora vagyok. Most helyezték át Nyugat-Yorkshire-ből.

– Á, értem. Henley felügyelőnél keresve sem találhatott volna jobb mentort – mondta Linh, és felállt. Fertőtlenítő kendővel megtörölte a kezét, majd Ramouter felé nyújtotta. – Örülök, hogy megismerhetem. Dr. Linh Choi.

Erős dél-londoni kiejtése alapján senki sem gondolta volna, hogy magániskolába járt, majd Cambridge-ben szerzett diplomát. Feltette a szemüvegét.

– Most fejeztem be a férfi áldozat elsődleges vizsgálatát, de előbb néhány szó a karról. Nem sok vizsgálnivaló volt rajta, tekintve, hogy az áldozat nagyobbik része hiányzik. Egy fej, a lábak, a törzs meg a másik kar megkönnyítené a dolgot.

– Mit tudsz mondani róla? – kérdezte Henley.

Linh megvonta a vállát.

– Fekete nő. Valószínűleg a húszas éveiben, de ennél többet csak akkor tudok megállapítani, ha megtaláljátok a többi részét is.

Henley és Ramouter követte Linh-t egy kórházi műtőre emlékeztető boncterembe. Hideg volt a levegő. A fal mellett fémszekrények sorakoztak, a holttestek átmeneti tárolóhelye, szemközt pedig három mély mosogatómedence és egy hűtőszekrény. A terem közepén négy fém boncasztal állt. Linh asszisztense, Theresa egy holttesten dolgozott a bejárattól legtávolabb eső asztalon, miközben Beats fejhallgatóján zenét hallgatott. Az ipari fertőtlenítőszer és a testnedvek szaga csípte Henley orrát.

Theresa bedugott egy tágítót a holttest mellkasába.

– Az ott egy huszonhárom éves testépítő volt – mondta Linh a fejét csóválva. – Szívroham. Összeesett az edzőteremben. Toxikológiai vizsgálat nélkül is meg tudom mondani, hogy tele volt pumpálva szteroidokkal.

Amikor Theresa felnyitotta a mellkast, reccsenés hallatszott, mintha valaki üvegszilánkokra lépett volna. Ramouter hátrébb lépett.

– A klotyó balra a második ajtó – mondta Linh enyhe mosollyal, amikor Ramouter sarkon fordult, és futásnak eredt.

– Elnézést – szabadkozott Ramouter, amikor néhány perc múlva szégyenkező arccal visszatért.

– Semmi gond. Nem maga az első, és nem is az utolsó – nyugtatta meg Linh. – Oké, kezdhetjük?

Henley bólintott, mire Linh felemelte a műanyag védőlepedőt. A folyóparton és a Nelson Mews 15. alatt talált testrészek a boncasztalon sorakoztak, mint valami véres kirakós darabkái. Henley émelyegni kezdett. Hátrébb lépett, próbálta összeszedni magát.

– A halál beálltának időpontját meg tudod mondani? – kérdezte, igyekezve leplezni hangja ideges remegését.

– Nagyjából huszonnégy-harminchat órával ezelőtt – felelte Linh.

Henley alaposabban megnézte a torzón látható tetoválást.

– Jelenet a Fullmetal Alchemistből – mondta Linh némi büszkeséggel. – Az egy manga-anime film, ha nem tudnád. Jóval a maga ideje előtt készült – tette hozzá Ramouterre pillantva. – A hátán pedig Ken van a Pusztító ökölből.

– Mit tudsz mondani a végtagok levágásáról? A halál előtt vagy után történt? – Henley lassan körbejárta a testrészeket, és megfigyelt minden részletet, ügyet sem vetve a zsebében rezgő telefonra.

– Is-is. – Linh az asztal fejéhez lépett. – Először a jobb kart és a bal lábat távolították el. Ha itt megnézed – arra a pontra mutatott, ahol a bal lábat levágták –, látni, hogy a vér kezdett alvadni. A halál nagyjából négy percen belül bekövetkezett.

Linh Henley felé fordította a torzó alsó részét, a csontra, a húsra és a belekre mutatva.

– Itt alig látható alvadás. Szóval négy órával a halál beállta után a gyilkos nekiállt levágni a végtagokat. Van egy érdekes szúrt seb a mellkason, közvetlenül a szív fölött. Az még a halál előtt történt. Ebéd után elvégzem a boncolást, akkor majd többet tudok róla mondani. Egy dolog azonban biztos. Elég trehány munkát végeztek a feldarabolásnál. Ezt nézd – mutatott Linh kesztyűs ujjával két hosszú, recés szélű vágásra a jobb vállon. – Legalább kétszer nekiesett, mire sikerült levágnia a kart. Bárki csinálta is, soha nem használt korábban Black & Decker motoros fűrészt.

– Egy Black & Deckerrel csinálták? – kérdezte Ramouter. Egy méterre állt tőlük, háttal a mosogatómedencéknek.

– Halvány fogalmam sincs. Ahhoz szerezniük kell egy barkácsszakértőt. – Linh szeme körül összefutottak a nevetőráncok, miközben kiegyenesítette a jobb lábat. – De mutatok valami fontosabbat.

Linh felemelte a fejet, és Henley felé fordította. Azután ujjaival szétfeszítette az állkapcsát.

– Ramouter, hozza ide azt a lámpát! – mondta. – Nincs több kezem.

Ramouter felemelte a vékony, ezüstszínű zseblámpát, és odament a boncasztalhoz.

– Gyerünk már, ne legyen olyan szégyenlős! Világítson ide!

Ramouter szót fogadott, és bevilágított a levágott fej nyitott szájába.

– Ööö… Hol a nyelve? – kérdezte Ramouter.

Henley elvette a lámpát Ramoutertől, és megvilágította a szájüreg hátsó részét. Az áldozat torkát alvadt vér borította, és látta a nyelvtő izmainak maradványait.

– Hová tűnt? – kérdezte Henley.

– Kivágták – felelte Linh. – Nagyon tiszta vágás, ehhez éles filézőkést vagy szikét kell használni.

– Milyen könnyen lehet kivágni valakinek a nyelvét? – Henley jobbra-balra tekergette a nyelvét a szájában, érezte, ahogy az apró inak megfeszülnek a tövénél.

– Amíg életben van? Baromi nehéz. Ezért lenne logikus, hogy a nyelvet post mortem vágták ki, de nem így történt.

– Várjunk csak, azt akarod mondani, hogy még élt, amikor kivágták?

Linh bólintott.

– Megfogni a nyelvét valakinek, amíg él, nagyon nehéz, a vágás pedig sebészi pontosságú. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy eszméletlen volt. És van más is. Nézd meg a lábakat, észreveszel valamit?

Henley közelebb hajolt az asztalhoz. A jobb vádli világosbarna szőrszálai között homokszemcsék, hínár és megszáradt hányás maradványai látszottak. A bal lába ugyanolyan volt, leszámítva egy nagyjából öt centiméter széles, halványabb csíkot a boka körül.

– Nyomkövetőt viselt? – kérdezte Henley.

– Szerintem igen – felelte Linh. – Itt nézd meg! – Linh elfordította a lábat, hogy megvizsgálják a sápadt foltot, amely nagyjából akkora volt, mint egy matchbox. – Egyértelműen úgy tűnik, hogy nyomkövető volt rajta. Biztos vagyok benne, hogy ha bekérném egy átlagos nyomkövető  méreteit, stimmelne.

– Szóval az áldozat óvadék ellenében volt szabadlábon, jelentkezési kötelezettséggel? – kérdezte Ramouter. – Ezen elindulhatunk. Nyilván megvan a módja annak, hogy kiderítsük, ki szegte meg a feltételes szabályait az elmúlt néhány napban.

– Van róla fogalma, hányan viselnek ilyen nyomkövetőt? – nézett rá Henley.

– Sok szerencsét hozzá – mondta Linh. – Szokás szerint elküldtem a laborba a vér- és vizeletmintát még ma reggel. Remélem, a hét vége felé kapok tőlük valamit. Tudjuk már a nevét? Tiszteletlenség lenne továbbra is… mangás pasasnak hívni, miután kiterítve fekszik előttünk az asztalon.

Henley előhúzta a telefonját, amelynek kijelzőjén értesítések villogtak, és elolvasta az első üzenetet. Anthony Thomas küldte, miután lefuttatta a levágott kar ujjlenyomatait a Livescan rendőrségi adatbázisban.

– Ami azt illeti, tudjuk – felelte Henley. – Hadd mutassam be Daniel Kennedyt.

Ötödik fejezet

Már majdnem este nyolc volt, mire Ramouter hazaért. Levette sáros cipőjét, és a lábtörlőn hagyta. Négy napja költözött be. A lakásban légfrissítő és fertőtlenítő szaga terjengett. Bontatlan dobozok sorakoztak a konyhával egybenyitott nappali padlóján. Bekapcsolta a rádiót, hogy legyen valami társasága, azután kivett egy készételt a hűtőből, lehúzta róla a kartonborítást, és egy villával kilyukasztotta a feszes műanyag fóliát.

Néhány perccel később félretolta az íztelen carbonara spagetti maradékát, és elővette az iPhone-ját.

– Ó, azt hittük, hamarabb hívsz. Éppen enni készülünk – mondta Pamela, hátrébb lépve a kamerától. Mint mindig, a sminkje most is makulátlan volt, és arcizma sem rándult beszéd közben. Drága jógaruhát viselt, és Ramouter biztosan tudta, hogy Pamelának fogalma sincs, mit jelent a lefelé néző kutya, a savászanáról pedig feltehetően azt hiszi, hogy egy teaféle.

– Bocs, nem gondoltam, hogy ilyen sokáig tart visszaérni az őrsről. A déli körgyűrűn akkora a forgalom…

– Akkor holnap esetleg indulj el időben. Fontos a napirend.

Ramouternek már a nyelve hegyén volt a válasz, hogy „a gyilkossági nyomozás nem egy nyolctól négyig tartó munka”, de visszanyelte.

– Hol van Michelle? Próbáltam hívni FaceTime-on, de nem vette fel.

– Valószínűleg megint elfelejtette feltölteni a telefonját, de odafent van. Mindketten ott vannak. Fáradt volt. Nemsokára indulok a fiúkért, mindjárt vége a fociedzésnek. Felviszem neki az iPademet.

Michelle az ágy szélén ült, amikor Pamela belépett. Bőröndökkel és dobozokkal telezsúfolt hálószobája a saját nappalijára emlékeztette Ramoutert. Elmosolyodott.

– Michelle, drágám – mondta Ramouter. – Jól vagy, szerelmem? Hol van Ethan? Milyen volt az első napja az oviban? Hiányoztok.

– Már lefeküdt – felelte Michelle, miközben az iPadet az éjjeliszekrényre tette. – Az első nap az oviban teljesen kiütötte. Csináltam neked egy csomó fotót.

– Tudom. Emlékszel? Reggel átküldted őket. – Ramouternek elszorult a szíve, amikor meglátta a zavart kifejezést Michelle arcán. Korai demencia harminchat évesen. Az Alzheimer-kór ritka genetikai változata, mondta a szakorvos. Michelle apja ötvennyolc évesen halt meg, de a család azt remélte, a betegség talán átugrik egy-két generációt. Ramouter áthelyezési kérelmét az SBÜ-re két héttel azelőtt hagyták jóvá, hogy kézhez kapták Michelle diagnózisát. Találtak egy lakást Forest Hillben, kerestek óvodát Ethannek, megszerveztek egy állásinterjút Michelle számára, de a diagnózis mindent keresztülhúzott. Michelle nővére, Pamela erősködött, hogy a húgának stabilitásra van szüksége, és a költözés egy idegen nagyvárosba, távol a családjától és a barátaitól, csak rontana a helyzeten. Ramouter ezzel nem tudott vitába szállni. A piszkozatai között még megvolt az áthelyezést visszautasító e-mail. El akarta küldeni, de Michelle nem engedte. Azt mondta, ez egy soha vissza nem térő lehetőség. Nem akarja, hogy Ramouter később megbánja. Őt pedig emiatt meggyűlölje.

– Milyen napod volt? – kérdezte Ramouter.

– Jó. Pamela elvitt ebédelni, találkoztunk néhány barátnőjével. Ki nem állhatnád őket. És neked hogy telt a nap?

– Jól. Jó a csapat, és Anjelica Henley mellé osztottak be egy ügyre. Emlékszel rá? Meséltem róla.

– A felügyelő?

– Pontosan. A felügyelő – felelte Ramouter felélénkülve.

– És milyen?

– Hát… kemény. Okos. Azt hiszem, nem örül annak, hogy rásóztak, de minden kezdet nehéz.

– Hm. Ethan fenn akart maradni, hogy meséljen neked az óvodáról…

Ramouter Michelle arcára pillantott a képernyőn, és hatalmába kerítette a szomorúság. A felesége ismét összezavarodott. Látta a szemén, hogy próbál kapaszkodni az emlékeibe. Ramouter képtelen volt állni a tekintetét. Lefordította a telefont a pultra. Nem lett volna szabad Michelle-re hallgatnia, amikor azt mondta, nyugodtan menjen el Londonba. Ki kellett volna tartania a felesége mellett, mint egy igazi férfinak, ahelyett, hogy az első adandó alkalommal elmenekül. A bűntudat már hozzánőtt, mint a munkaruhája. Dühös volt Michelle-re és a betegségére. A saját dühe miatt érzett bűntudat és szégyen pedig szinte megfojtotta.

– Ne haragudj – mondta Ramouter, miután újra kézbe vette a telefont. – Kicsit akadozik itt a vétel.

– Hagyd abba – mondta Michelle.

Ezek a világos pillanatok voltak a legnehezebbek, ilyenkor érezte magát Ramouter a legrosszabbul. Könnybe lábadt a szeme Michelle tiszta tekintetébe nézve. Felesége már ismerte, és tudta, hogyan kezelje.

– Megegyeztünk.

– Igen. Csak hiányoztok Ethannel. Ez minden – felelte Ramouter, és megtörölte a szemét.

– Minden rendben lesz. Jól vagyunk – mondta Michelle határozottan.

– Tudom. Majd összeszedem magam.

– Helyes. Most pedig hadd meséljek az ebédről Pamela holdkóros barátnőivel. Az igazat megvallva alig várom már a napot, amikor nem emlékszem rájuk.

Ramouter elnevette magát Michelle felderülő arca láttán. A bűntudat megmaradt, de a következő egy órában, amíg Michelle-lel beszélgetett, nem gyötörte annyira.