Kat Devereaux

MENEKÜLÉS TOSCANÁBA

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: Escape to Tuscany

Copyright © Kat Devereaux, 2023

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-515-6 (papír)

ISBN 978-963-614-516-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Nagyságod:

Nincs lovam, aranyruhám,

pompás ékszerem, fegyverem, stb.

Érd be ezzel a könyvvel!

1

TORI

Szent Gytha-templom, Canonford, Anglia 2019. február

– „Mert meg vagyok győződve, hogy sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelmek, sem jelenvalók, sem eljövendők, sem hatalmak, sem magasság, sem mélység, sem semmiféle más teremtmény nem választhat el minket az Isten szeretetétől, amely megjelent Jézus Krisztusban, a mi Urunkban”[1] – visszhangzik a lelkész hangja a majdnem üres templomban. Kedves, középkorú nő vattacukor-rózsaszínű hajjal, West Countryra utaló akcentussal. Azt mondta, szólítsuk Angie-nek. Kifejezetten szimpatikus.

– Margaret huszonöt évvel ezelőtt költözött a falunkba, miután elvesztette szeretett férjét, Hugót – folytatja Angie. – Méltósága, tartása, keresztény hite és végtelenül becsületes természete miatt mindenki szerette, aki ismerte. Margarettől a legszűkebb családja vesz ma búcsút. Azért gyűltünk itt ma össze, hogy megemlékezzünk az életéről, és felajánljuk lelkét az Úrnak. Imádkozzunk!

Anyám mellettem ül. Összekulcsolja fekete kesztyűs kezét, aztán a koromfekete ruhával fedett ölébe teszi. Tökéletesen rideg, csak úgy sugárzik belőle a rosszindulat mindennel kapcsolatban, ami körülveszi. A vaskos kőtemplomot, a színes, viktoriánus ólomüveget, a kövér, fehér galambokkal és kereszttel ellátott lobogót mind szúrós szemmel figyeli. Csak sejteni merem, mit gondol Angie hajszínéről. Nem először tűnődöm el azon, hogyan is tudott Nagyi és Nagypapi – akik úgy élnek az emlékezetemben, mint csendes, visszafogott, rojtos gyapjúba és pipadohányba burkolózó emberek – egy olyan szörnyen konformista embert létrehozni, mint az anyám.

Valahol mögöttem tompa hang hallatszik. Megfordulok, és ekkor látom, hogy nők egy kis csoportja hátul, a templom hirdetőtáblájánál rejtőzködik. Néhányat felismerek közülük. Nagyi barátnői voltak a helyi Nők Szervezetéből. Mosolygok, és biccentek feléjük, hogy üljenek le, de Mama bokán rúg. Amint látható, megszegtem a szabályt. Tudnom kéne, hogy ez szigorúan családi esemény, bár a nővérem és én még kislányok voltunk, amikor az édesapánk meghalt. Charlie gyerekei elkaptak valami súlyosan fertőző betegséget, a férjem, Duncan pedig túlságosan elfoglalt volt, hogy velem jöjjön, így csak Mama és én vettünk részt az eseményen. Azért jöttünk, hogy csendben, minden felhajtás nélkül eltemessük az én csodálatos, nagylelkű, szerető nagymamámat. Ez nem jó. Nem igazság.

Angie felolvas egy zsoltárt, ahol is az Úr a pásztor. Átnézek a vállam fölött, és látom a hölgyeket a szervezetből, amint a hátsó sorban ülve lehajtják selyemkendővel fedett fejüket és imádkoznak. Zokogás készül feltörni a torkomból, kezem a szám elé teszem, hogy elfojtsam, mégis erősen, csúnya, szaggatott csuklás formájában tör utat magának.

Anya minden izma megfeszül. Kesztyűs kezét a karomra teszi, aztán egy ideig ott tartja. Végül visszateszi az ölébe, és egyenesen, ridegen maga elé mered.

Mama a templom parkolóján átvágva a régi Jaguarja felé tart, amikor Angie odalép hozzám.

– Nagyon sietsz, Tori? Vagy tudunk gyorsan pár szót váltani?

– Persze. Még rengeteg időm van a vonat indulásáig.

Angie arca felderül.

– Nagyszerű. Akkor hosszasabban elbeszélgethetünk, és megihatnánk egy csésze teát is. Mesélek a vigíliáról. Nagyon kellemes volt… Sajnálom, hogy nem tudtál eljönni, de biztosra veszem, hogy lélekben velünk voltál.

Pislogok. Semmit nem hallottam a vigíliáról, és nem tudom elképzelni, hogy a Mama ilyesmibe beleegyezne. Ez ugyanis az ő mércéjével mérve felhajtásnak minősül.

– Miről?

– A tegnap esti vigíliáról, a Rest kápolnában. Elég sokan eljöttek. Természetesen javarészt helyiek, de valószínűleg híre mehetett, mert Londonból és messzebbről is eljöttek a nagymamád búcsúztatására. Még két olasz hölgy is érkezett… A nagymamádnak ott is voltak barátai, ugye? Mesélte, hogy annak idején jártatok Olaszországban.

– Igen. Így volt.

– Csodálatos lehetett. Na mindegy. Tudom, hogy ez az egész sok neked, és itt volt ez a vigília is, de arra gondoltam, szívesen hallanál róla.

Zavarodottan rám néz.

– Egyáltalán nem tudod, miről beszélek?

– Nem.

– Rendben. Azt hiszem, jól fog esni egy csésze tea. Az út végén van a parókia. Gyere!

Megfogja a kezem, kilépünk a temetőkapun, majd a szűk úton át egy takaros, alacsonyan fekvő, cotswold kőből épült kunyhóba vezet. Ha őszinte akarok lenni, kicsit furcsa érzés kerít hatalmába: a bizonytalanság érzése. Mintha összeomlanék, és most először sírhatnám ki magam teljesen, miután a nővérem, Charlie felhívott, és szólt, hogy a Nagyi kórházba került, aztán nem sokkal később közölte a szörnyű hírt, miszerint a szeretett nagymamánk elhunyt.

– Kerülj beljebb!

Angie kinyitja az ajtót, aztán invitál a barátságos, halványkékre és zöldre festett konyhába, amelynek párkányát kaktuszok díszítik, az idős macska pedig a nagy, öntöttvas tűzhely előtt szunyókál. Miután leülök a fenyőasztalhoz egy tál süteménnyel, valamint az oldalán békejelmintás agyagbögrével, Angie hoz magának egy csésze teát, és velem szemben helyet foglal.

– Az első dolog, amit mondanom kell – kezdi –, hogy minden, amiről beszélünk, szigorúan titkos és bizalmas. A második dolog, ha sírnod kell, ne fogd vissza magad! Nem ítélkezem. – Ezzel a könyökömnél lévő zsebkendős doboz felé biccent. – És káromkodhatsz, amennyit akarsz, nem akadok ki, ahogy mástól sem. Világos?

Nagyon komolynak látszik. Mi több, úgy néz ki, mintha aggódna, ezért igen rossz érzés lesz úrrá rajtam. Vajon mit akar mondani?

– Világos.

– Jó. Akkor beszéljünk a vigíliáról! Tényleg nem tudtál róla?

– Nem. Ha őszinte akarok lenni, azt sem tudom pontosan, mi az.

– Értem. Nos, ez az anglikán egyház nem hivatalos szertartása, de a parókiánknál az a hagyomány, hogy a temetés előtti este vigíliát tartunk. Ez egy kicsit olyan, mint a katolikusoknál a virrasztás. Az olyan emberekért tartjuk, akik fontosak voltak az egyházközösségünknek. És mivel a temetést szűk családi körben terveztétek, a vigília volt az egyetlen lehetőségünk, hogy búcsút vegyünk a nagymamádtól, főleg, amiért olyan hirtelen távozott az élők sorából. Úgyhogy megkérdeztük az édesanyádat, tarthatnánk-e virrasztást Margaretért, ő pedig engedélyt adott rá.

– Komolyan?

Mama némiképp rangon alulinak tartja az anglikán egyházat. Nem tudom elképzelni, hogy rábólint valamire, aminek egy kicsit is köze lehet a római katolikus szokásokhoz.

– Nos, nem rögtön – ismeri be Angie. – Szerintem attól félt, hogy akkor még több munka és stressz vár rá egy önmagában is nehéz időszakban. Ez persze érthető, de a nagymamád vigíliájánál sok szervezési feladatot vállaltunk magunkra, így az édesanyádnak semmit nem kellett csinálnia, sőt, részt sem kellett vennie rajta. Amint ezt világossá tettem számára, beleegyezett. Természetesen az volt az első gondolatunk, hogy téged is meghívunk. Tudom, nem vagy templomjáró…

– Sajnálom.

– Ugyan! Semmi baj. Azt is tudom, hogy közted és Margaret között különleges kötelék alakult ki. Mindig rólad beszélt. Az édesanyám is stroke-ban hunyt el, ezért tudom, milyen szörnyű sokk és mekkora fájdalom, ha az ember nem köszönhet el a szerettétől. Úgyhogy felhívtalak.

Letettem a bögrét.

– Felhívtál?

– Igen. Mobilon nem értelek el, mi több, ki se csöngött. Talán nincs elég térerő a Skót-felföldön.

– Nincs. A házunk is egy kihalt területen fekszik.

Angie bólint.

– El tudom képzelni. Na mindegy. Felhívtalak a vezetékesen, és a férjed vette fel. Duncan, ugye? Említettem neki a vigíliát, mire azt mondta, biztosan szívesen eljönnél rá, úgyhogy megkérdez téged, azután visszahív. Fél órával később telefonált, azt mondta, beszéltetek róla, és nem akarsz jönni. Hatalmas sokk volt számodra a nagymamád elvesztése, és még nem tudtad feldolgozni. Nagyon meggyőzően hangzott – mondja Angie grimaszolva. – Annak alapján, ahogy beszélt, úgy gondoltam, a temetésre sem jössz el.

Egy ideig azt sem tudom, mit reagáljak. Csak az jut eszembe, milyen kőkemény vitát folytattam Duncannel, hogy elengedjen. Azt mondta, a temetések az élőkről szólnak, és akkor sem vagyok képes visszahozni Nagyit az élők közé, ha részt veszek a szertartáson. Hozzátette, hogy méregdrága a vonatjegy, a repülőről nem beszélve, a szállodai szoba pedig luxus, amit nem engedhetünk meg magunknak. Szerinte ezt nem tudjuk kigazdálkodni, és önző vagyok, ha elmegyek. Azt mondta, úgyis csak összeveszem az anyámmal, majd miután hazamegyek, rajta töltöm ki a dühömet. Azt mondta, csak felidegesítem magam. Közölte, úgysem tudok megbirkózni a helyzettel. Szerinte képtelen vagyok megbirkózni a…

– Tori! – szól Angie.

Csak nézek rá.

– Az a szemétláda! Kibaszott szemétláda!

Angie nem ad tanácsot, mit tegyek. Azt sem árulja el, hogy Jézus mit tenne. Csak hallgatja a kiborulásomat és a sírásomat, próbálja összerakni az elhangzottakat, hoz még süteményt és teát, végül tölt egy jókora pohár whiskyt az üvegből, amit a dolgozószobájában tart. Csak akkor szólal meg, amikor az ősrégi Range Roverjével kivisz a vonatállomásra.

– Tory! Ha bármikor olyan helyzetbe kerülsz, hogy szállásra van szükséged, van hely a parókián. Maradsz, ameddig szeretnél. Rendben?

– Rendben. Köszönöm a felajánlást.

– Igazán semmiség. Megjöttünk.

Leparkol az állomás előtt. A fehérre meszelt, cserepes lila ciklámenekkel tarkított épület olyan festői, akár a falu többi része.

– Mielőtt elindulsz… Ezt már korábban oda akartam adni, de fontos megbeszélnivalónk támadt.

Egy kicsit kotorászik a táskájában, aztán átnyújt nekem egy vaskos, krémszínű, a Nagyi gyöngybetűivel írt borítékot, amin ez áll: Victoriának.

Egy ideig csak nézem. Ez az utolsó, amit a Nagyitól kaptam.

– Ez egy… – Muszáj megköszörülnöm a torkom. – A kórházban írta?

– Nem. Még valamikor tavaly adta, amikor módosította a végrendeletét. Azt mondta… – Angie elcsukló hangon felnevet. – Tudod, akkor egyáltalán nem értettem. Attól félt, ha beteg lesz, nem tud majd elbúcsúzni tőled, mielőtt meghal. A nővéred és az édesanyád miatt nem aggódott, csak miattad. Emlékszem, arra gondoltam, talán csak megijedt, ahogy sokan, amikor eszükbe jut a halál. Inkább a végrendeletükkel foglalkoznak, hogy addig se a félelem uralja őket.

Megcsóválja a fejét.

– De most… Soha nem beszélt a férjedről, legalábbis nem sokat. Én viszont arra gondoltam, talán sikerült kiismernie.

Most én nevetek. A sírás a csuklással keveredik.

– Lehet – mondom a könnyemet törölgetve. – Nem lepődnék meg. Nagyi mellébeszélés-megjátszás-érzékelője mindig is fejlettebb és kifinomultabb volt az enyémnél. Úgy értem, egy kezemen meg tudom számolni, hányszor találkozott a férjemmel. De talán… – Elhallgatok, amikor belegondolok, milyen ritkán találkozott a Nagyi Duncannel. Milyen gyakran kellett választanom kettőjük közül. Hányszor kellett lemondanom az utazást, mert mindig az utolsó pillanatban történt valami a farmon. Hányszor kellett rövidre fognom a Nagyival folytatott beszélgetést, mert Duncannek épp kellett valami.

– Azt hiszem, sok mindent fel kell dolgoznod – állapítja meg szelíden Angie. – Ha szeretnél valamit megbeszélni…

A hangosbemondó bádoghangjára felkapom a fejem, és megpillantom az állomás felé közelítő vonatot. Ez az én vonatom.

– Jó ég! Mennem kell. Köszönök szépen mindent.

Félig pánikba esem, félig megkönnyebbülök. Előrehajolok, gyorsan magamhoz ölelem Angie-t, utána kiszállok az autóból, és kiveszem a táskám a hátsó ülésről.

– Igazán nincs mit – szól utánam, ahogy a bejárat felé tartok. – Bármikor.

Éppen időben szállok fel a vonatra. Leülök, a lábamhoz teszem a táskát, aztán a borítékra pillantok, és azon gondolkodom, mit tegyek. Természetesen nagyon kíváncsi vagyok, és tudni szeretném, mi van benne. De ha egyszer kinyitom, és elolvasom, amit a Nagyi írt, oda a felfedezés varázsa, hisz minden szót ismerek majd.

Amikor a vonat a Bristol Temple Meads állomásra ér, győz a kíváncsiság. Feltépem a borítékot, és egy papírlapot találok benne.

Drága Tori!

Amennyiben nem találkoznánk, szeretném, ha tudnád, hagytam rád és a nővéredre fejenként 30 000 fontot. Arra költöd, amire jónak látod. Az egyetlen kikötésem, hogy semennyit ne áldozz belőle másokra. Ez a pénz csak és kizárólag a tiéd. Nem szabom meg, mit tegyél vele.

De ha megszabhatnám, kincsem, azt tanácsolnám, térj vissza Firenzébe! Csodás emlékeket őrzök róla. Természetesen amikor veled voltam, de fiatal nőként is jártam ott, amikor még szabadon éltem, és az anyagi helyzetemnek hála, azt tehettem, amit akartam. Én nem adhatom meg neked azt a szabadságot, noha sokszor azt kívántam, bárcsak te is kivívhatnád magadnak. De a pénzt talán biztosíthatom hozzá.

Szeretlek!

Nagyi

[1] Károli Biblia Rómabeliekhez írt levél 8:38, 39

2

STELLA

Romituzzo, Toscana, Olaszország 1944. február

A barátnőm, Berta Gallurí az ellenállás hőse volt. Ha életben marad, szerintem ő is egyike lehetett volna azoknak a nagyszerű, huszadik századi intellektuális és harcos nőknek, mint amilyen Lidia Menapace, Ada Gobetti, Tina Anselmi, Carla Capponi és Rossana Rossanda volt. Ha életben maradt volna.

Berta tizenkilenc éves volt az 1943 szeptemberében kezdődő náci megszállás idején. Az éles elméjű ifjú hölgy egy antifasiszta szellemiségű családból származott, az édesapja volt a helyi gyógyszerész. Berta irodalmat hallgatott a Firenzei Egyetemen.

Egyik nap felhúzta a redőnyt, és látta, hogy német katonák masíroznak a via Romanán. Az volt az első gondolata, hogy hazajön Romituzzóba, mert tudta, hogy szükségünk lesz rá. És nem futárként, mint rám, vagy harcosként, mint a bátyjára, Davidéra, hanem szervezőként.

Bertának istenadta tehetsége volt a szervezéshez. Az érkezése után néhány héttel egyre terjedő hálózatot szervezett olyan lányok és asszonyok közreműködésével, akik üzeneteket továbbítottak, illegális kiadványokat és hamisított papírokat csempésztek, valamint létfontosságú ellátmányt juttattak a Firenzétől délre, a hegyekben gyülekező partizáncsapatoknak. A partizánok között idős, fiatal, kommunista, szocialista, királyságpárti, liberális, katolikus, trockista és anarchista is megfordult. A legtöbben még soha életükben nem harcoltak, míg mások vagy a hadseregben, vagy a rendőrségnél szolgáltak. Ha ez a sokféle ember képes volt együtt dolgozni, méghozzá igen hatékonyan, akkor minden segítséget meg kellett kapniuk, és ezt Berta pontosan tudta. A sikeresen kiépített hálózat nőtagjai egyetlen pártnak sem voltak tagjai, és más csoportokat sem támogattak. Mentünk, ahová és amikor kellett, mindenkinek segítettünk, akinek szüksége volt ránk, soha nem kerestünk kibúvót. Ez volt az én ellenállásom. Mindennap cigarettapapírba csomagolt üzeneteket és bevásárlószatyorba rejtett fegyvereket továbbítottam az iskola, a templom és az otthonom környékén. Ha nem osztok meg látványos történeteket, az azért van, mert az ellenállásom alapvetően nem látványos, hanem szükségszerűen csendes, ugyanakkor veszélyes volt.

1944. február 15-én este Berta visszatért Firenzéből, ahol titkos másolatokat szerzett A munkások küzdelme című illegális hírlevélből, hogy azt utána Romituzzóban terjessze. Ahogy általában, most is a táskája béléséhez varrta a lapokat. Amikor leszállt a vonatról, egy német katona megállította, ellenőrizte az iratait, majd belenézett a táskájába. Berta számtalanszor megúszta a rutinellenőrzéseket, ennek a tisztnek viszont igen jó szeme volt. Talán a sokszor megvarrt, viseltes bélés volt az oka, esetleg az anyag repedésén kikandikáló vaskos, fekete papír miatt vette el a katona a táskát Bertától, tépte fel a bélést, és találta meg benne a rejtegetett hírleveleket.

Az emberek, akik ott voltak, állították, hogy Berta nem hagyta magát. Küzdött, mint egy oroszlán, kiabált, karmolt, amikor a németek betuszkolták az autójukba. Holttestét, amin látszottak a kínzás és a bántalmazás nyomai, másnap hajnalban tették az édesapja Garibaldi téren álló üzlete elé, a város kellős közepére, elrettentésül azoknak, akik részt mertek venni az ellenállásban.

A barátnőm, Berta Gallurí erős nő volt. Erősebb, mint hiszik. Úgy halt meg, hogy egyetlen árva bajtársának a nevét sem adta ki. Tudom, mert a hálózatunk tovább működött. Tudom, mert a németek nem jöttek értem.

Hála istennek aznap reggel nem láttam szegény Bertát. Azt sem tudtam, hogy elkapták. Amikor lementem, hogy mielőtt elindulok az iskolába, reggelit készítsek magamnak, és láttam, amint apám az arcát a tenyerébe temetve ül a konyhaasztalnál, tudtam, hogy baj van.

– Papa! – szóltam. – Mi történt? Miért nem dolgozol?

Apa felemelte a fejét. Magas, impozáns férfi volt, leginkább Pepponéra emlékeztetett a Don Camillo és a tiszteletreméltó Peppone című filmből.

Aznap viszont öregnek és fáradtnak látszott.

– Achille elment kinyitni a műhelyt – mondta jóval halkabban, mint ahogy beszélni szokott. – Anyád ágyban maradt.

Tudtam, ha anya még mindig az ágyban van, az nagyon rosszat jelent. Leültem apa mellé, aztán figyeltem, ahogy az arcát dörzsöli. Nem tudtam, mit tegyek, és biztos voltam benne, hogy ő sem. Végül megérintettem a karját, mire ő megfogta a kezem, egy ideig tartotta, aztán elengedte. Elővett egy tiszta rongyot a zsebéből, aztán a szeméhez szorította.

– Stella – kezdte –, ígérd meg, hogy nem keveredsz olyan ügybe, ami a partizánokhoz köthető! Éppen elég, hogy a bátyád miatt aggódnunk kell. Ígérd meg!

– Megígérem, hogy nem keveredem bele.

Ez végeredményben nem volt hazugság, mert már rég belekeveredtem, elvégre hónapok óta Berta hálózatának oszlopos tagja voltam.

– Helyes – mondta apa. Egy ideig úgy tűnt, mintha mondani akarna még valamit, csak a megfelelő szavakat keresi, de aztán megköszörülte a torkát, és megismételte: – Helyes.

Felállt, majd fájdalmas arccal a tűzhelyhez lépett, ahogy minden reggel tette. Anya mesélte, hogy apa az 1920-as években nem volt hajlandó megjavítani egy helyi fasiszta vezető autóját, mire az visszatért a verőlegényeivel, és apám mindkét térdkalácsát eltörték. Apa soha nem beszélt erről, legalábbis a jelenlétemben nem.

– Főzök kávét. Indulásig még van időm – ajánlottam.

Már kanalazta azt a szörnyűséges cikóriagyökérport a csészébe.

– Majd én megcsinálom. És nem mész iskolába.

Most végképp megkondult bennem a vészharang. Apa soha nem készített nekem semmit, és nem engedte, hogy egyetlen napot is kihagyjak az iskolából, hacsak nem voltam nagyon beteg. De nem tehettem meg, hogy nem megyek iskolába, hiszen odafelé úton el kellett vinnem valamit. Gyakran intéztem odafelé menet a kézbesítést. Mivel okos voltam, és tanár szerettem volna lenni, a szüleim megengedték, hogy továbbtanuljak, bár a legközelebbi középiskola Castelmediciben volt, ahová körülbelül húsz percet kellett utaznom a Firenzébe tartó vonattal. Mivel kis növésű és jelentéktelen voltam, tizennégy évesnél fiatalabbnak látszottam, és hetente hatszor, mindennap ugyanabban az időben utaztam ugyanazzal a járattal, anélkül csempészhettem bárhonnan bárhová mindenféle fontos küldeményt, hogy magamra vontam volna a fasiszták, a németek, netán a szüleim figyelmét.

– Mi a baj, Papa? – kérdeztem. – Kérlek, áruld el! Mama beteg? Erről van szó?

Apám megcsóválta a fejét. A kávéfőzőre meredt, és figyelte, ahogy a kávé sziszegni, majd forrni kezd. Most már tudom, hogy apám viaskodott magában. Azon gondolkodott, elmondja-e, amit hallott – esetleg látott is –, vagy titkolja, amíg csak lehet, így a boldog tudatlanság állapotában tarthat.

– Németek vannak az állomáson – mondta végül. – Többen, mint általában. Mindenkit ellenőriznek.

– Az nem baj – mondtam, bár igencsak felgyorsult a szívverésem. – Nincs rejtegetnivalóm.

– Nekem akkor sem tetszik. – Hangja rémisztő volt. – Nem akarom, hogy egyedül menj oda.

– Kérd meg Achillét, hogy jöjjön velem! Vagy Enzót. Kérlek, Papa! Muszáj beadnom egy latin fogalmazást. Nagyon fontos. Napokig dolgoztam rajta. Kérlek!

Apa mormolt valamit, kitöltött egy csésze cikóriát, aztán egy szelet kenyérrel együtt elém rakta.

– Enzo talán elkísér, ha tényleg muszáj menned. Ma úgyis dolgozik.

Megnyugodtam, bár ezt nem mertem mutatni. Enzo a bátyám, Achille barátja volt. Mindig segített a műhelyben, ha adódott valami pluszmunka. Mindketten megrögzött kommunisták voltak, bár Enzo a bátyámmal ellentétben sikeresen titkolta illegális tevékenységét az apám előtt. Papa azt hitte, Enzo jó hatással van rám. Szerintem csodás fiú volt, és ami a legfontosabb: tudtam, hogy nála van, amit aznap szállítanom kell. Arra gondoltam, milyen egyszerű, és mennyivel könnyebb lenne valami csendes, eldugott helyen lebonyolítani az átadást, persze távolabb a műhelytől és apám idegesítő éberségétől.

– Ha kikísér az állomásra, és akkor is vár, amikor megérkezem, tényleg nincs mitől félni. Komolyan, Papa. Minden rendben lesz, meglátod.

Tudtam, hogy kezdek a kelleténél rámenősebb lenni, és erőszakosabban kérem apámat, mint ahogy általában tűrné, de úgy tűnt, ezúttal nem vette zokon.

– Kérlek! – tettem hozzá ismét.

Egy ideig úgy látszott, elmerül a gondolataiban, de aztán bólintott egyet.

– Na jó. Fejezd be a reggelit, aztán átmegyek, és szólok Enzónak, hogy készüljön!

Mielőtt megköszönhettem volna, zsebre tett kézzel, gondterhelten távozott.

Amikor kiléptem a hideg reggeli levegőre, Enzo már várt a kapunál. Komolynak látszott, de nem gondoltam semmi rosszra, ő mindig ilyen volt. Az édesapja még a háború kitörése előtt meghalt egy balesetben, az édesanyja pedig akkor lelte halálát, amikor egy eltévedt bomba megsemmisítette a Castelmedici külvárosában lévő üzemet, ahol dolgozott. Enzo szülei friss házasként költöztek Romituzzóba, a családjuk viszont nem a környéken lakott. Enzót a Frati család fogadta be. A város szélén, a mellettünk lévő utcában laktak. Teljesen érthető volt, hogy ott él, hiszen már a családhoz tartozott. Sandro Frati, Achille és Enzo az iskola kezdetétől fogva együtt lógott, és most, tizenöt évesen is legjobb barátok maradtak.

– Ciao, Stellina! – köszöntött Enzo, aztán megpuszilta az arcom mindkét felét. Ez volt a világ legártatlanabb puszija, de még most is emlékszem, mennyire beleborzongtam. – Gyere! Kikísérlek a vonatállomásra.

– És várd meg, amíg felszáll a vonatra! – szólt Achille. Koszos munkaruhában ácsorgott a műhely udvarán, sapkáját oldalra húzta a fekete göndör haján, a nyakába vastag gyapjúsálat kötött. – Ne csak otthagyd, aztán elhúzd a csíkot!

Enzo a szemét forgatta.

– Ma dai![2]

Együtt indultunk az úton az állomás felé. Miután már nem láttuk a műhelyt, Enzo egy szűk utcácska felé húzott. Vállamra tette a kezét, aztán a szokásos, komoly arckifejezésével tekintett rám. Egy rövid ideig azt hittem, tényleg megcsókol.

– Jól vagy, Stellina? – kérdezte halkan. – Ha úgy érzed, ma nem megy, majd valamilyen ürüggyel kimentem magam apukátoknál, és elmegyek helyetted.

– Persze hogy megy – mondtam egyfelől sértetten, másrészt kicsit csalódottan. – Szerinted megijedek néhány némettől?

– Nem. Csak azok után, ami történt… – A homlokát ráncolta. – Nem tudod, mi történt?

– Mi? Mit kéne tudnom? Ma reggel mindenki olyan furcsán viselkedik. Nem tudom, mi a baj.

Enzo megfogta a kezem. Egyszerű, mégis borzasztó szavakkal a tudtomra adta, ami Bertával történt, aztán magához ölelt, amikor sírtam.

Az állomás előtti tér – amit annak idején Burresi térnek hívtak – forgalmasabb volt, mint általában. Fogalmam sincs, mit tudott Papa a németekről, de akár szerette volna, akár nem, az igazat mondta. A téren egymás után sorakoztak a páncélautók, a katonák pedig megállították az állomás felé tartó embereket, és ellenőrizték az irataikat. Rájöttem, hogy veszélybe sodortam Enzót, amikor megkértem, jöjjön velem, elvégre fiatal munkás férfiként sokkal gyanúsabb lehet a németeknek, mint egy iskolai egyenruhát viselő diáklány. Azt hihetik róla, hogy partizán, ami igaz, esetleg frontkerülő, ami csak azért nem lehetett, mert még túl fiatal volt, hogy besorozzák.

– Nem kell velem jönnöd – mondtam a legcsilingelőbb hangomon. Miután mindenfelé németek voltak, jobbnak láttam, ha nem mutatok félelmet. – Egyedül is megoldom.

– Ne butáskodj! Látni akarom, ahogy felszállsz – vágta rá könnyedén, vállamon tartott karja mégis megfeszült.

A katonák nem foglalkoztak velünk. Gyors pillantást vetettek Enzo személyi igazolványára, az enyémre rá sem néztek. Enzo megvárta velem a vonat érkezését, aztán finoman megcsókolta az ajkam.

– Legyen szép napod, Stellina! Itt várlak, amikor megérkezel.

Kipirult arccal felszálltam a vonatra, és próbáltam átverekedni magam a tömegen, hogy valahol megállhassak. Végül sikerült bepréselődnöm egy sarokba, ahol a csípőm és a fal közé szoríthattam a táskám. Ebben voltak a tankönyveim, a jegyzetfüzetem és Machiavelli Mandragóra című vígjátékának egy puha kötésű példánya, amit Enzo rajtam keresztül küldött valakinek. Talán valamiféle kódolt üzenet volt benne, feltehetően ecettel vagy láthatatlan tintával írva, esetleg volt egy-két kivágás a lapok között. Nem nyitottam ki, és persze nem érdeklődtem a részletek felől. Minél többet tudtam, annál nagyobb veszélyt hozhattam volna másokra, ha elkapnak. Az én felelősségem volt, hogy a lehető legkevesebb információm legyen.

Amikor Castelmedicibe értem, az iskola felé kellett volna vennem az irányt, ahogy mindig, ezúttal viszont meg kellett állnom a városi park kapujánál, és a jobb vállamról a balra helyeznem az iskolatáskát, hogy a kapcsolattartó felismerjen. Mostanra hozzászoktam az efféle rejtjelekhez, mégis jobban szerettem, ha reggelente csak az iskolába kellett mennem, és nem voltam kénytelen gondolatban elpróbálni az aznapi jelzést, és egész idő alatt reménykedni, hogy a megfelelő ember jön oda hozzám.

A vonat még a szokásosnál is lassabban haladt. Hol megállt, hogy újra elindult. Melegem volt, rosszul éreztem magam a zsúfolt vagon fullasztó levegőjétől, valamint a félelemtől, hogy nem találom a kapcsolattartót, és nem tudom neki odaadni a könyvet.

– Nincs kétségem afelől, hogy már megint a kommunisták robbantották fel a sínek egy részét – jelentette ki hangosan egy bundakabátos nő, aztán körülnézett, mintha egyetértést várna. – Nem mintha bármire is mennének vele azon kívül, hogy megnehezítik mások életét.

Továbbra sem szólalt meg senki, néhányan a fejüket csóválták.

A vonat végül bedöcögött a következő állomásra, és megérkeztünk Castelmedicibe. Még küzdenem kellett, hogy eljussak az ajtóig, mert alig szállt le valaki rajtam kívül. Szerencsére sikerült, így hamarosan odakint, a hidegben találtam magam. Már így is majdnem tíz percet késtem az iskolából. Legszívesebben futottam volna, de rábírtam magam a lassú sétára, és magabiztosan tekintettem előre, mintha ez is csak egy átlagos nap lenne. Castelmediciben kevesebb volt a német, mint Romituzzóban. Soha nem értettem a logikájukat, viszont sikerült elhaladnom néhány katona mellett, ők épp egy idősebb férfi iratait ellenőrizték, aztán kijutottam a térre. Szaporáztam a lépteimet, miközben annyira lekötötte a gondolataimat a feladat, hogy kis híján elfeledkeztem a kapuról és a parkról. Szerencsére még időben kapcsoltam. Fáradtságot színlelve megálltam, de épp csak annyi időre, hogy áthelyezzem a táskát az egyik vállamról a másikra. Utána folytattam az utat, mert a „mozgó találkozónak” – ahogy mi neveztük – éppen az a lényege, hogy eltereljük a figyelmet arról, hogy valakivel épp találkozunk.

– Mimma! – szólt a hátam mögül egy vidám, könnyed női hang. Mimma volt a munkában használatos nevem. – Várj, Mimma!

Lassítottam, mire a nő utolért. Egy biciklit tolt, amelynek a kosarában egy kisfiú utazott. A nő kissé leharcolt kabátot és kendőt viselt. Úgy nézett ki, mint a többi, megbízásokat teljesítő fiatal anya.

– Jó, hogy látlak – mondta mosolyogva, mintha régi jó barátok lennénk. A kisfiú engedelmesen követte a példáját, így ő is rám mosolygott. – Gondolom, iskolába mész. Tonino és én majd elkísérünk egy darabig, ha nem bánod. Szívesen csatlakozunk hozzád.

Folyamatosan engem nézett, szándékoltan derűs tekintettel. Átnéztem a válla fölött, és észrevettem a két fekete sapkás csendőrt, tőlünk nem messze álltak a sarkon, látszólag elmerülve a beszélgetésben. Fasiszták voltak, Mussolini Nemzeti Fasiszta Pártjának tagjai, és az volt a feladatuk, hogy felkutassák, majd kiiktassák azokat, akik a partizánokat segítik.

– Persze. Menjünk együtt!

Elindultunk, közben olyan emberekről és helyekről kezdett beszélni, amelyek nekem a világon semmit nem jelentettek. Csak azt tudtam, hogy az egészet kitalálta. Sétáltunk néhány háztömbnyit, de hála az égnek, a fasiszták nem követtek minket. Az anya ezután bűnbánó arccal gyorsan magához ölelt, és azt mondta, mennie kell.

– Örülök, hogy találkoztunk – tette hozzá.

– Jaj! Majdnem elfelejtettem. Köszönöm a könyvet. – Ezzel kivettem a Mandragórát a táskámból, és átnyújtottam neki. Ő berakta a bicikli kosarába, Tonino mellé.

– Ciao, Mimma! – mondta, majd integetve elhajtott. Visszaintegettem, aztán rohantam az iskola felé.

Amikor visszaértem Romituzzóba, Enzo már várt a peronnál, ahogy ígérte. Az iskolában végig Berta halála járt a fejemben, és legszívesebben Enzo karjába vetettem volna magam, de nem tettem. Elhaladtunk a németek mellett, akik ezúttal még csak ránk sem néztek, majd folytattuk az utat hazafelé.

– Milyen volt a suliban? – kérdezte Enzo, amikor biztonságos távolságra kerültünk a Burresi tértől.

– Szerinted?

Enzo nevetett. Pontosan tudta, mennyire kiborít, hogy egész nap engedelmes kislányt és jó fasisztát kellett játszanom.

– Tavaly nyáron otthagyhattad volna – emlékeztetett.

Sóhajtottam.

– Tudom. De akkor nem lehetek tanár, és…

Megfogta a kezem.

– Gondolj bele, Stellina! – mondta halkan. – Gondolj azokra a leckékre, amiket majd a jövőben tanítasz!

Ez volt ám a csoda. Féltem és szomorú voltam. Mindenütt veszély leselkedett ránk, mégis csodáltam Enzo bőrének érintését. Talán ez a fiatalság.

– Achille házon kívül dolgozik – jelentette ki. – Hívták, hogy szereljen meg egy eltört biciklit.

– Hol? A Santa Martán?

Ez volt a hegyekben lévő régi farmház titkos neve, amit birtokba vett a független kommunista brigád. Enzo és Achille is a tagja volt. Mindkét fiú futárként tevékenykedett, de Achille ezen kívül a brigád nem hivatalos szerelője is volt. Megjavította a bicikliket és a motorkerékpárokat, valamint értékes alkatrészeket és üzemanyagot szerzett.

Enzo megcsóválta a fejét.

– Másfelé. Sant’ Appianónál.

Sant’ Appiano egy dombvidéki falu Romituzzótól északra, Firenze felé. Tudtam, hogy partizánok egy csoportja tevékenykedik arrafelé, de ők nem kommunisták, hanem királyságpártiak voltak.

– Ezek szerint új ügyfél – állapítottam meg nyugodtságot színlelve. – Honnan hallottak Achilléről?

Enzo elfintorodott.

– Szerintem szóbeszéd útján.

Ahogy bekanyarodtunk az utcámba, kihúztam a kezem Enzóéból. Apa keresztbe font karral várt a műhely udvarán. A közeledésünk láttán biccentett.

– Szia! – mormolta Enzo, aztán gyorsan a műhely felé vette az irányt.

Tudtam, hogy anya ott lesz, ahol mindig: a hátsó szobában, ami tárolóként és mosószobaként szolgált. Hideg volt, de anyám csak onnan láthatta a házsortól a hegyekbe vezető kis utcát. Achille, ha tudta, mindig azt az utat választotta hazafelé, hogy elkerülje az ellenőrzési pontokat. Anya az ablak mellett ült, valamelyest bebugyolálta magát a régi takaróba, miközben a stoppolni való zoknikat válogatta. Olyan kicsinek és törékenynek látszott, hogy hirtelen megsajnáltam.

– Mama! Miért nem mész a tűzhelyhez? Majd én figyelek.

Kába, merengő tekintettel nézett rám.

– Micsoda? Nem. Most már hamarosan megérkezik.

– Nem hozhatnék legalább egy csésze kávét?

Anya megcsóválta a fejét.

– Nem – válaszolta, ahogy sejtettem. Addig nem evett és nem ivott, amíg Achille kint volt. Talán így egyezett meg a Jóistennel. – Köszönöm, nem kérek. Van egy kis leves a kamrában – tette hozzá.

Összerándult, aztán émelyegni kezdett a gyomrom. A háború alatt fogyasztott ízetlen levesnek már a gondolatára is elfogott az undor.

– Kösz, Mama! – mondtam, aztán kimentem a konyhába, hogy felmelegedjek.

A tűzhely melletti széken ültem, és próbáltam elolvasni azt a fejezetet a Manzoni-regényből, amit rám osztottak irodalomórán, ám hirtelen motor hangját hallottam, majd nem sokkal később anyám örömujjongását. Ha olvasták A jegyeseket az elejétől a végéig, jobban teljesítettek, mint én.

– Achille! Achille, tesoro,[3] hát itt vagy! Úgy aggódtam érted.

Kinyílt a konyhaajtó, beáramlott a hideg levegő, majd belépett Achille. Ruhája sáros volt, átfagyott kezét dörzsölgette, a szeme mégis ragyogott. A küldetésből visszatérve mindig olyan boldognak tűnt, mintha megnyert volna egy versenyt, ami lényegében igaz is.

Anya bejött utána.

– Stella, te lusta lány! Állj fel, és hagyd a bátyádat leülni! Kérsz levest, Achille? Hozz neki egy tányérral! – utasított anyám anélkül, hogy megvárta volna Achille válaszát. – Megyek, szólok apádnak, hogy visszaértél.

Miután kiment, becsukta az ajtót.

– Ne mozdulj, az isten szerelmére! – szólt Achille, amikor fel akartam állni. – Nagyobb szükséged van a melegre, mint nekem. Úgy nézel ki, mint egy félhulla.

– Kérsz levest? – kérdeztem, bár tudtam a választ.

Achille elfintorodott.

– Isten ments! Ebédnél már magamba erőltettem egy tányérral.

Kihúzta az egyik konyhaszéket, fordítva leült rá, a háttámlára könyökölt, állát a kézfejére támasztotta, majd rám vigyorgott.

– Enzo azt mondja, segítettél a királyságpártiaknak. Mi a frászért hívtak?

– Mert én vagyok Valdana legjobb szerelője – válaszolta. – Az ő szerelőjüket kiiktatták a németek.

Becsuktam a könyvet, majd szorosan az ölemhez szorítottam.

– Mi történt? Letartóztatták?

– Lelőtték. Úgy tervezték, hogy rátámadnak a Firenzébe tartó, foglyokat deportáló konvojra.

Achille ezt úgy mondta, mintha mindennapos esemény lett volna, noha akkoriban tényleg annak számított. – Az út szélén feküdtek, és várták a megfelelő pillanatot, amikor ez a fickó elvesztette a fejét. Kitört a rejtekhelyéről, és pont akkor rohant ki az útra, amikor a németek közeledtek.

Achille lövést imitált.

– Szóval nem sikerült kiszabadítaniuk a foglyokat – mondtam.

– Nem. Hála annak a pöcsfejnek. És most szerelőjük sincs. Még szerencse, hogy én be tudtam ugrani.

– Gondolom, a vörös kendőddel mentél.

– Naná! – Achille kihalászta a zsebéből a kendőt, aztán meglobogtatta. – Szerinted hagyom elfelejteni, hogy egy hitetlen kommunista segített nekik?

Kinyílt a konyha ajtaja. Achille visszagyűrte a kendőt a zsebébe.

– Stella! – dorgált anyám. – Miért vagy még mindig a tűzhelynél? Hol van a bátyád levese?

– Semmi baj, Mama – szólt Achille, aztán felállt, odament anyánkhoz, és átkarolta a vállát. – Jól vagyok. Nem kérek enni. Stellának nagyobb szüksége van a melegre. Nézd, hogy reszket!

Így is volt. Reszkettem, de nem a hidegtől – bár tény, hogy az volt –, hanem a nap eseményeitől, amelyek megállás nélkül nyomasztottak. Nem tudtam másra gondolni, mint az akadálytalanul haladó konvojra és a több teherautónyi rettegőre, aki egyenesen a halálba tart.

Anya üres, lekicsinylő pillantást vetett rám. Láttam az arcán, hogy abban a pillanatban mennyire semmibe vesz. Nem olyan értelemben, hogy megvet – bár valószínűleg így volt –, egyszerűen jelentéktelennek tart a saját világában. Achille felé fordult.

– Akkor fürödj meg, mielőtt apád hazajön! Felmelegítem a vizet. Stella! Menj, hozd a kádat, aztán láss neki a krumplinak vacsorára!

Achille ellenkezni akart, de nem volt értelme. Felálltam, és tettem, amit anyánk mondott.

[2] Gyerünk! (ford.)

[3] kincsem (ford.)

3

TORI

Szép a lakás. Tényleg. Fehér falak, zöld zsaluk, barna-zöld-krémszínű padlólap, ami máshol ízléstelennek tűnne, de ez Firenze.

Kicsi ez a lakás. Talán egy régi nappalit osztottak ketté. Akkora a hálószoba, hogy éppen csak befér egy franciaágy és egy komód. Nincs szükségem többre. Nem kell nagyobb tér.

A közvetítő, Chiara kinyitja az ablakot, aztán int, hogy menjek be. Kihajol, jobb kéz felé mutat, ahol az egyenetlen terrakottacserepes háztetők fölött megpillantom a Dóm hatalmas, narancssárga kupoláját.

– Látod? – kérdezi szélesen mosolyogva. Tudom, hogy azt várja, én is mosolyogjak. Tudom, hogy lelkesednem kéne. Természetesen lelkesít, és ezt majd mutatom is, ha egyszer végre kipihenem magam.

– Nagyon szép – mondom, aztán ellépek az ablaktól. Hideg van a nappalis-konyhás-előszobás létesítményben, amit egyáltalán nem ér az épület másik végét perzselő nap.

Ennek örülök.

– Egy hétre háromszázötven euró – mondja Chiara. Alacsony, vékony, jól öltözött, nagyjából velem egyidős lehet, vagyis a harmincas évei elején jár. Tökéletesen beszél angolul, némi amerikai akcentussal vegyítve. Ő az első közvetítő, akivel beszéltem, mert amikor beírtam a keresőbe, hogy ingatlanközvetítő firenzei lakásbérlésre, őt adta ki elsőnek a gép. Ez az első lakás, amit megmutatott. Háromszázötven euró egy hétre. Próbálok kalkulálni, de kicsit nehezemre esik.

– Mennyi lenne egy hónapra?

– Íme, az ajánlat! – kezdi csillogó szemmel Chiara. – Ha egy egész hónapra szeretnéd kibérelni a lakást, ezerháromszáz euró lesz. Természetesen a rezsit is beleértve.

Szép lakás, szép utca, ráadásul szeretnék végre aludni. Duncan hangját hallom a fejemben.

Ezerháromszáz euró egy hónapra, két szobáért? Ugye tudod, hogy hülyére vesznek?

– És ha hosszabb időre veszem ki?

– Hosszabb időre? Mondjuk, két hónapra?

– Még nem tudom. Egy évre esetleg, vagy még többre.

– Na, jó. Értem. Hosszú távra tervezel Olaszországban?

– Nem tudom. Talán. Arra gondoltam, adok egy esélyt a dolognak, amíg lehet. Tudod, közel a Brexit, addig jó lépni, amíg nem éles a helyzet. Úgy érzem, sürgőssé vált az ügy.

– És mit fogsz itt csinálni? Van munkalehetőséged Firenzében?

– Szabadúszó vagyok. Író. Onnan dolgozom, ahonnan szeretnék.

Chiara alaposan végigmér. Az ő szemével látom magam. Ősrégi pamutpóló, farmer, hosszú, szőke, fodrászra érett haj. Sápadt arc, látszik, hogy most szálltam le a repülőről. A cipőm ugyan jó állapotban van, de vidékies, talán dohszagú, mert a Skót-felföld egy elhagyatott farmján töltött öt év után minden holmimnak dohszaga van. Chiara végül a jó öreg, márkás Fendi táskámra pillant, amit a Nagyitól kaptam.

– Író vagy – állapítja meg olyan hangsúllyal, mintha kételkedne.

– Igen. Ebbe sok minden beletartozik. Újságírás, kreatív szövegírás, szerkesztés… amit a megrendelő kér.

Ezzel sem értem el a várt, meggyőző hatást. Chiara láthatóan rémült.

– És Olaszországban keresel szabadúszóknak való állást? Mert figyelmeztetlek, hogy a gazdaság…

– Dehogy! Számtalan ügyfelem van odahaza. Most is egy könyvön dolgozom, a Swithin and Sons kiadó megrendelésére. Valós történet lesz. Természetesen van szerződésem – mondom mindezt a lehető leghatározottabban.

Chiara ismét elmosolyodik. Hála istennek!

– Jó. Szerintem menni fog. Történetesen tudom, hogy a tulajdonos hölgy hosszabb távra szeretné kiadni a lakást, legalábbis ezt mondta, amikor utoljára beszéltünk. Ezzel jó néhány kört megspórolhatunk. Máris felhívom.

Kiveszi a telefont a túlméretezett táskájából, aztán bemegy az apró hálószobába, és gyors olaszra vált. Elég jól beszélem a nyelvet – igyekeztem olvasással és zenehallgatással szinten tartani, időnként olasz filmeket is néztem a Netflixen, amikor Duncan aludt –, az agyam mégis képtelen alkalmazkodni a gyors váltáshoz, legalábbis aznap. Amíg Chiara vissza nem jön, kinézek az ablakon, és a szemben lévő, élénksárga házakra koncentrálok.

– A tulajdonos örömmel kiadja a lakást hosszabb távra – mondja, miközben még mindig a füléhez szorítja a telefont. – Ezeregyszáz euró lesz egy hónapra, és a nevedre íratja a számlákat. Az némi papírmunkát jelent, de szívesen segítek. Jó ez így?

– Nagyszerű.

– Négy plusz négy vagy három plusz kettő?

Istenem! Már megint ez a számolás!

– Tessék?

– A szerződés – válaszolja, és látom, azon gondolkodik, utánanéztem-e bárminek is, mielőtt Firenzébe jöttem lakást keresni. A válasz: nem igazán. – Olaszországban kétféle hosszú távú szerződés létezik. A négy évre szóló, ami további négy évvel hosszabbítható, valamint a hároméves, amit két évvel lehet meghosszabbítani. Van rövidebb távra szóló, úgynevezett transitorio szerződés, de nem tudom, ezzel megkapnád-e a tartózkodási engedélyt.

– Mindegy, csak működjön a dolog – vágom rá.

– Mikor akarsz beköltözni?

– Amikor lehet. Egyelőre szállodai szobát bérelek, de…

– Jó – vágja rá, aztán olaszul folytatja a telefonálást. Megint kinézek az ablakon, és várom, hogy Chiara hozzám szóljon.

– Jól van – szól egy kis idő múlva. – Ha úgy döntesz, vágjunk bele, átküldöm neked a szerződéstervezetet, aztán megbeszélünk egy találkozót a tulajdonossal, Federicával, hogy pár napon belül átadja neked a kulcsokat. Van ügyvéded?

– Nincs. Szükséges?

– Elmagyarázhatom, miről szól a szerződés, de talán szeretnéd, hogy valaki átnézze. Aztán ott a tartózkodási engedély kérdése, a bank, és… – Legyint. – Készülj fel, hogy itt jókora bürokrácia van!

– Őszinte leszek: nem szeretnék több dolgot csinálni, mint amennyit feltétlenül muszáj.

– Akkor mindenképpen ügyvédre lesz szükséged. Ha gondolod, átküldök néhány elérhetőséget.

– Köszönöm.

– Igazán nincs mit. Szeretnél még valamit tudni a lakásról?

Ismét körülnézek. A lakás tiszta, nekem teljesen újnak tűnik, szürke-fehér-lila bútorokkal berendezett, mint a kiadó szálláshelyek általában. A főzőlapon egy kávéfőző áll, az alacsony, üveglapos dohányzóasztalon színes úti magazinok sorakoznak. Nem emlékszem és nem akarom megnézni, de szinte biztosra veszem, hogy az ágy végében vaskos, összehengergetett, szalaggal átkötött törölközők hevernek. Eszembe jut a ház, amit otthagytam. Az örökké dohos szobák a molyrágta szarvasfejekkel és a zöld szőnyeggel, valamint a MacNair-ősök sorba rendezett, rideg és szemrehányó arcképe.

– Nem. Minden tökéletes – válaszolom.

Chiara elgondolkodik. Felkapja a kulcsokat a kis asztalról, ahová akkor tette, amikor megérkeztünk, aztán lóbálni kezdi.

– Biztos vagy benne? Egészen biztos, hogy ezt akarod?

– Egészen biztos.

És valahol mélyen, a gyász, a fájdalom és az ólmos fáradtság rétegei alatt tudom, hogy tényleg így van.

Miután Chiara búcsút intett, és csillogó dizájner sportcipőjében elviharzott, én a másik irányba indulok. Végigsétálok a katedrálist körülölelő, szabálytalan formájú Dóm téren, hogy valami ital után nézzek. Még csak fél négy, mégis szinte minden hely foglalt a járdán. Az emberek legtöbbje nagy, kerek, rikító sárga Aperol Spritz-es üveget szorongat. Nagyi azt mondaná, biztosan turisták. Az összes helyet ismerte, minden eldugott kis utcát, a magánházak kertjében található elegáns bárokat, én viszont ma turista akarok lenni. Szeretném élvezni a napsütést és a körülöttem zsibongó emberek társaságát.

Leülök a Dóm oldalbejáratára néző kültéri asztalhoz, rendelek egy Negronit, amit egy vaskos, maratott üvegpohárban hoznak egy kis kosár mogyoró, olívabogyó, valamint egy tál burgonyaszirom kíséretében. Kinyújtom a lábam, érzem rajta a nap melegét, aztán kortyolok egy hatalmasat az italból. Tömény alkohol. Gin, vermut és Campari keveréke, narancsos-keserű, ütős. A hatalmas korty után eszem egy marék burgonyaszirmot, és azon gondolkodom, hogy rendelek egy újabbat.

– Élvezi az utazást?

Megfordulok. A mellettem lévő asztalnál ülő férfi engem figyel. Negyvenesnek látszik. Barátságos, meglehetősen kiélt arca és őszbe vegyülő sötét haja van. Amint elmosolyodik, ráncok jelennek meg a szeme körül. A pillanat törtrésze alatt átvillan az agyamon, hogy mindent elmondok neki.

Ez nem nyaralás. Elhagytam a férjem. Elhagytam a férjem, és elhúztam Olaszországba, mert már nem bírtam tovább.

– Igen, köszönöm – válaszolom, és majdnem visszakérdezek, hogy ő is jól nyaral-e. Aztán eszembe jut, hogy biztosan olasz. Talán helyi, bár a helyiek nyilván nem ide járnak. Egyszer csak megérkezik a három férfiból és egy nőből álló csoport, öleléssel, puszival és jókora hangerővel üdvözlik a férfit. Ő bánatos pillantást vet rám, mire felkapom az italt, aztán a Dóm zöld márványberakását szemlélem. Azt hiszem, megkönnyebbültem.

Nem kértem újabb Negronit. Egy is elég. Múlt éjjel nem aludtam, és azelőtt sem. Nem emlékszem, mikor éreztem utoljára, hogy tényleg kialudtam volna magam. Kicsit bizonytalanul felállok, aztán a via del Proconsolón és a rakparton keresztül visszamegyek a szállodába. Mire a szobámba érek, végképp hatalmába kerít a kimerültség. Arra gondolok, hogy vacsora előtt ledőlök egy kicsit aludni. Csak egy órára, aztán lezuhanyozom, átöltözöm, végigsétálok a folyó mentén, igyekszem megtalálni azokat a helyeket, amelyeket a Nagyi úgy szeretett, aztán eszem egy tál tésztát. Amint összekuporodom az ágyon, rögtön álomba merülök.

4

A telefonom ébreszt. A kijelzőre pillantok. Már majdnem reggel hét óra, a nővérem, Charlie keres. Másnapos vagyok, kiszáradt a torkom. Nem akarok Charlie-val beszélni, de tudom, hogy előbb-utóbb muszáj lesz, így miért is ne most? Fogadom a hívást, a fülemhez szorítom a készüléket, a hátamra fordulok, aztán a festett famennyezetet bámulom.

– Tori! – kiáltja a nővérem. – Mi a fa… mi a fenét művelsz? Hol vagy?

– Firenzében.

Hallom Charlie ikerfiait a háttérben, ahogy törnek-zúznak, miközben a férje, Ben rájuk mordul.

– Szép, mondhatom! Igazán kedves, hogy most ruccansz ki, amikor a cheviot juhok fialnak.

– Ezek szerint beszéltél Duncannel.

– Még szép, hogy beszéltem vele. Tegnap felhívott. Most komolyan, Tori. Rémes, milyen önző vagy.

Rózsaminták díszítik a plafont. Olyanok, mint a Tudor-rózsák, de nem lehetnek azok.

– Engem nem hívott – mondom.

– Gondoltam. Szegény azt sem tudja, mit kezdjen magával. Teljesen szétesett.

– Hogyhogy?

Charlie sóhajt.

– Ezt meg hogy érted?

– Hogyhogy szétesett? Még soha nem láttam, hogy ilyen történt volna. Egyszer kicsit kifakadt valami horgászengedély miatt, de az egy másik történet.

– Nem tudom, hogy vagy képes ilyenkor viccelődni – mondja a nővérem.

Forró, fájdalmas könnycseppek készülnek kitörni. Megdörzsölöm a szemem. Nem akarok sírni. Sem most, sem máskor.

– Figyelj! – kezdi Charlie irritáló, erőltetetten türelmes hangon, amit akkor használ, ha az ikrek egyike a földre pisil, vagy a szomszédoknak mutogatja a nemi szervét. – Tudom, mi a helyzet. Stresszes a vidéki élet. Elfáradtál, és nyilván a tűréshatárod végére sodort az a Nagyi temetésével kapcsolatos félreértés.

– Nem félreértés volt. Duncan meg akarta akadályozni, hogy elmenjek. Hazudott a vigíliával kapcsolatban. Ott lehettem volna a Nagyi barátaival. Méltóképpen elköszönhettem volna tőle olyan emberek társaságában, akik szerették, ahelyett, hogy egy hideg, üres templomban búcsúztatjuk ketten a Mamával, aki persze jégkirálynőt játszott. Mellesleg kösz, hogy cserben hagytál!

– Ez nem tisztességes. Pontosan tudod, hogy…

– Miért tette ezt? – tör ki belőlem a kérdés. – Alig találkoztam a Nagyival, amikor még élt. Duncannek pontosan tudnia kellett volna, milyen fontos volt nekem a Nagyi, és mennyire hiányzik. Hogyan tehetett velem ilyet a nagymamám halála után? Miért hazudott nekem?

– Nem tudom – válaszolja Charlie. – Talán tényleg azt hitte, hogy csak még jobban kiborulsz. Ugye még most sem sikerült feldolgoznod? Talán úgy gondolta, a béke és a nyugalom érdekében belefér egy hazugság.

– Hát ez az. Mit tudsz te erről?

– Tessék?

– Honnan tudod, hogy csak egyszer hazudott? És én honnan tudhatnám?

Kibuggyannak a könnyeim, aztán patakokban csorognak végig az arcomon.

– Csak onnan tudtam a vigíliáról, hogy Angie említette. Vajon még mivel kapcsolatban hazudott nekem Duncan? Mi van, ha a Nagyi megpróbált felhívni a kórházból? Mi van, ha… – Elcsuklik a hangom, aztán kitör belőlem a zokogás.

– Tori! Vegyél egy nagy levegőt, és figyelj! Te most gyászolsz – jelenti ki szigorúan Charlie. – Gyászolsz, és a gyász torzítja az észlelést. Irracionálissá teszi az embert, ahogy most téged is. Irracionálissá, kialakítva az üldözési mániát. Miért nem tartasz egy hosszabb szünetet, hogy feldolgozhasd az érzéseidet, és aztán mindent megbeszélhessetek Duncannel? Biztosra veszem, hogy megérti, miért volt szükséged távolságra. Ha akarod, beszélek vele.