A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jilly Cooper: Rivals

Corgi Books, a division of The Random House Group Ltd, London W5 5SA

Copyright © Jilly Cooper, 1988

All rights reserved.

Hungarian translation © Gáti Éva, 2006

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2006, 2025

Minden jog fenntartva!

A fordítást az eredetivel egybevetette és szerkesztette: Hessky Eszter

Borító © 2024 Disney Enterprises Inc.

All right reserved.

Fordította: Gáti Éva

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-145-1

25

Declant teljesen kimerítették a nap viszontagságai, úgyhogy lefeküdt, és harminchat órát aludt egyvégtében. Szombat reggel felébredt, és mielőtt újból álomba zuhant, még hálát adott Istennek, hogy soha többé nem kell Tonynak dolgoznia. Vasárnap aztán ragyogó napra ébredt, és elnézést kért drága Maudjától, hogy olyan kiállhatatlan volt. Ő is elnézést kért, hogy undok volt vele, és miután Declan elmondta neki, hogy licitálnak a franchise-ra, és eladja az erdőt Rupertnek, hogy némi készpénzük legyen, megfogadták, hogy jobban vigyáznak majd a kettejük dolgára. Aztán szenvedélyesen és mámorosan szeretkeztek. Miután kielégült és lenyugodott, Maud azon töprengett, miért is akart egyáltalán valaki mást. Taggie később, amikor az ebédet főzte, hallotta az anyját, hogy Schubert-dalokat zongorázik és énekel. Taggie-t alapvetően meghökkentették ezek a pálfordulások, de most csak megkönnyebbülést érzett, hogy abbahagyták a veszekedést.

Rupert, miután szombaton vadászott, és a választókerületében volt elfoglalva, vasárnap korán kelt, és minden egyes új lovat kipróbált, amelyek az előző héten érkeztek Írországból. Az egyik sötét pej kanca egészen kivételes volt, hihetetlenül robbanékonyan ugrotta át az akadályokat. Pár év alatt világszínvonalú lovat nevelhetne belőle. Érezte a kísértést, mint mindig, hogy ne adja el, hogy még egyszer megpróbálkozzon a díjugratással, de szigorúan elhessegette a gondolatot. Választási év volt, és ott volt a franchise, amit el kellett nyerni. Délután Declannel és Freddie-vel volt találkozója, hogy megtervezzék a kampányt. Úgy intézték, hogy Freddie házában jöjjenek össze, egyrészt mert titokban akarták tartani, hogy mire készülnek, amíg a pályázatok beérkeznek, másrészt mert az újságírók még mindig a Penscombe udvarház és a Rendház körül nyüzsögtek azt remélve, hogy kideríthetnek valami szaftos sztorit Declan távozásával kapcsolatban.

Rupert átadta a kancát az egyik lovászának, és felült az öreg Rockyra, akivel az olimpiai aranyat nyerte, hogy körbelovagolja a birtokot. Vasárnaponként, ha otthon volt, mindig ez volt a programja. A kutyafalka előtte vágtázott, felriasztották a fácánokat, nyulat hajszoltak, kiszimatolták a borzcsapatot és a rókaodút. Rocky szerette ezeket a kirándulásokat, Rupert pedig, hogy bizonyítsa, még mindketten jó formában vannak, minden útjukba kerülő falon, patakon, kidőlt fatörzsön átugratta. Semmi nem kerülte el a figyelmét: észrevette a leszakadt vezetéket, a kerítésre zuhant fát, amivel kezdeni kell valamit, mielőtt beterelik a birkákat, a gyatra vagy éppen túl buja füvet a réteken, és megfigyelte, hogy a téli árpa smaragdzöld tengere hogyan hullámzik a dús barna földeken. A távolból hallotta a penscombe-i templom harangjának zengését és egy vadászpuska dörrenését. A völgyön túl a Rendház árnyékban volt, a nap már mögötte járt. Az előtte álló bükkfák duzzadó rügyei bíborvörös pacának látszottak a távolban. Nemsokára kipattannak a levelek, és nem fogja többé látni a házat. A Frogsmore fölé meredeken vezető sáros úton, a vadrózsa- és tüskebokrok alatt megpillantotta a boldogan virágzó kankalinokat. A bokrok hegyes tüskéi távol tartották a vadonban legelésző lovakat és marhákat.

Az édes, halványsárga, ártatlanul bizakodó kankalinok Taggie-re emlékeztették, és úgy érezte, a lány csak akkor fog tudni kivirulni, ha lesz valaki, aki szenvedélyesen védelmezi. Hirtelen azt kívánta, bárcsak ő lehetne az erős, tüskés ág, amely távol tart tőle mindenkit, aki fenyegetheti. Elképzelte, hogy felülteti a legszelídebb lovára, körbevezeti a birtokán, megmutatja a kedvenc helyeit, aztán a vadvirágok között szeretkezik vele, mint már oly sok nővel előtte. De Taggie-vel más lenne… Te jó Isten, uralkodnia kell magán, és valaki mással kikezdenie, de nagyon gyorsan. Hál’istennek ma este megérkezik egy pár napra Nathalie Perrault, aztán meg ott van Cameron Cook meghódításának a megszervezése.

Rupert visszament Penscombe-ba, levetkőzött, hogy megfürödjön, ráállt a mérlegre, és elképedt. 80 kg. A 185 centijéhez képest senki sem mondaná kövérnek, de hol volt ez a 70 kilós, kidolgozott, izmos szikárságához képest, amikor még napi nyolc órát ült a nyeregben, hogy az olimpiára és a világbajnokságra felkészüljön? A sok vacsorameghívás és kevés mozgás miatt reménytelenül rossz formában van. Ha el akarja csábítani Cameront, először is le kell adnia hat kilót, ez azt jelenti, hogy a következő hónapban semmi alkohol, csak hús, hal és zöldségek.

Amikor Rupert begördült Freddie házához, a tíz évvel fiatalabbnak látszó Declan már ott volt, és Freddie-vel a Hogyan nyerjünk el egy franchise-t? című könyvbe mélyedtek.

– Az lesz az első dolgunk, hogy kijelöljünk egy elnököt – mondta Freddie.

– Te lennél a legjobb – közölte Rupert.

– Oké – egyezett bele Freddie –, de szükségünk van egy tekintélyes elnökhelyettesre: egy lordra vagy püspökre.

– Azt se felejtsük el – szólt Declan –, hogy az IBA, a minőségről szóló összes fellengzős kijelentése ellenére elsősorban olyan jelölteket keres, akik nem mennek tönkre az első tizennyolc hónapban, és képesek olyan műsorokat gyártani, amik piacon tartják a vállalatot a következő nyolc évben. Ezért szükségünk van egy tapasztalt ügyvezető igazgatóra és egy rutinos, hozzáértő műsorigazgatóra.

– Akkor te lennél a legmegfelelőbb ügyvezető igazgató – szólt Rupert.

– De én rosszul bánok a pénzzel.

– A tévézésről viszont mindent tudsz. Én leszek a gazdasági igazgató, és szerzek egy szuper könyvelőt, hogy rajtad tartsa a szemét. Freddie, én és ő majd odafigyelünk rád, és így nem csinálhatsz nagy bajt.

– Nekem meglenne az emberem a műsorigazgatói posztra – mondta Declan. – Harold White. Az ITN-nél és a BBC-nél is dolgozott, most a London Weekendnél programigazgató. Nagyon profi.

– Végeztem néhány számítást – jelentette be Freddie. – Az első két évben legalább tizenötmillióra lesz szükségünk, hogy működtetni tudjuk a csatornát, de előtte még minimum kétszázezer kell az induláshoz hogy finanszírozni tudjuk az ügynököket, a folyó kiadásokat, és hogy kampányoljunk.

– Amit elveszítünk, ha nem jön be – mondta Declan.

– Igen – válaszolt Freddie. – De miért nem rakjuk ezt bele mi magunk? Így kézben tarthatjuk a dolgokat.

Rupert már majdnem rábólintott, de amikor megpillantotta Declan fájdalmasan megránduló arcát, megszólalt: – Ezt beszéljük meg később. Melyik legyen az első? Az igazgatótanács vagy a támogatók?

– A támogatók a könnyebb ügy. Először is nyerjük meg a megfelelő embereket. A csatornát ténylegesen vezető igazgatókon kívül szükségünk lesz pár helyi befektetőre és potentátra, akik a presztízst és a kapcsolati tőkét biztosítják.

– Mielőtt bárkivel tárgyalnánk, elő kellene rukkolnunk valami jó névvel – javasolta Rupert.

– Már gondolkoztam rajta. Mit szólnátok a Venturerhez? – kérdezte Declan.

– Jól hangzik. Mit is jelent pontosan a szótár szerint? – érdeklődött Freddie.

– Kalandor, valaki, aki merész és vállalja a kockázatot, aki szembeszáll a veszéllyel, aki bátran belevág az esetlegesen kockázatos vállalkozásokba is.

Mindez Declan mély, érzéki hangján csodálatosan romantikusnak hangzott.

– Tökéletes. Mi legyen a logónk?

– Ezen is gondolkoztam – mondta Declan. – Emlékszel, Rupert, hogy megnéztem azt a bronzszobrot a nappalidban? – Aztán Freddie-hez fordult. – Egy fiút ábrázol félig kigombolt ingben és térdnadrágban, mezítláb. A homlokához tartott kezével árnyékolja a szemét, és a távolba réved. Egészen pazar, megvan benne az erő, a báj és jövőbelátás megfelelő keveréke.

– Azt láttam én is, nagyszerű! – lelkendezett Freddie. – Kerítenünk kell valakit, aki megrajzolja, aztán rátehetjük az összes irodaszerre, levélpapírra és a pályázat borítójára.

– Jó lesz, ha nyomatunk pólókat, nyakkendőket és autómatricákat is – mondta Rupert –, és plakátokat. Csak képzeld el a posztert, amin Taggie van Győzzön a Venturer! feliratos pólóban.

– És mi van a stúdióval? – kérdezte Declan.

– Ha Tony Baddingham hajlandó eladni a Corinium épületét, akkor sokkal olcsóbban megússzuk – válaszolta Rupert. – De ha kellemetlenkedne, készítenünk kell egy B-tervet is.

Valerie Jones rettenetesen dühös volt. Sohasem vallotta be, hogy olvassa a Scorpiont, de a hétvégi halat a szombati kiadásba csomagolva hozták, és nem tudta nem észrevenni a hatalmas szalagcímet, ami azt harsogta, hogy Declan felmondott a Coriniumnál, miután undorítóan berúgott Ruperttel. És most ezek ketten Fred-Freddel kiegészülve bezárkóztak a férje oroszlánbarlangjába, ahol vágni lehet a füstöt, és Valerie biztos volt benne, hogy valami rosszban sántikálnak. Azelőtt annyit zsörtölődött Fred-Freddel, hogy a harsogó zenéjével kiüldözi őt a házból, hogy a férje tökéletesen hangszigetelte a szobáját. Így most egy szót sem hallott odabentről, még akkor sem, amikor kiment a kertbe, és úgy tett, mintha nem létező gyomokat húzgálna ki az ablak alatti virágágyásból. Hogy tudják zárva tartani az ablakot egy ilyen gyönyörű napon?

– Vigyek be nekik uzsonnát? – kérdezte szegény, kövér Sharon, aki még mindig bele volt habarodva Rupertbe.

– Ne! – csattant fel Valerie. – Még nem csináltad meg a hittanleckédet. Miss Fidduck naponta legalább egy órát mondott, és Táncoslábút sem csutakoltad még le. Mi értelme volt, hogy az apád vett neked egy versenylovat?

Amint Sharon felkacsázott az emeletre, Valerie nem bírta tovább.

– Uzsonna! – jelentette be tíz perccel később, és benyomult egy tálcával Freddie dolgozószobájába.

Declan fel-alá trappolt, szanaszét hamuzott az egész szobában, Freddie izgatottan körbe-körbe gurigázott a forgószékével, Rupert a heverőn terpeszkedett, és Freddie egyik íróasztaldíszével játszott, amelyben acélgolyókat ütögetett egymásnak. Mind a hárman rosszul palástolt nehezteléssel néztek rá.

– Micsoda füst! – csapta le a tálcát Valerie, és az ablakhoz lódult, hogy kinyissa, úgyhogy Freddie összes papírja szanaszéjjel röpült. – Nem tudom, hogy bírjátok idebenn. Remélem, hamar befejezitek, Fred-Fred. Fél hétkor Sir Arthurhoz vagyunk hivatalosak koktélra, és megígérted, hogy előtte körbejárod velem a birtokot. – Ruperthez és Declanhez fordult. – Júliusban megnyitjuk a Zöldpázsit kúriát a nyilvánosság előtt. Minden a Bántalmazott Gyerekek Alapítványának javára megy. Csodálkozom, Rupert, hogy idén nem nyitja meg a Penscombe udvarházat – tette hozzá emelt hangon, hogy túlharsogja az acélgolyókat.

– Nem tartom valószínűnek, hogy a közönségnek látnia kell azt a rengeteg gazt a kertemben – válaszolta Rupert.

– Még rengeteg ideje van, hogy rendbe tegye. Önző dolognak tűnik, hogy az ember nem adakozik, ha módjában áll – mondta Valerie, és szerényen felkacagott.

– Biztos vagyok benne, hogy a bántalmazott gyerekek jobban örülnek egy csekknek – vágott vissza Rupert.

– Nem hiszem, hogy Maudot érdekelné az önök kertjének a mutogatása – folytatta Valerie Declanhez fordulva. – Éppen most olvastam a Sunday Expressben, hogy mi történt. Idézik Tony Baddinghamet, aki szerint többek között azért hagyja ott a Coriniumot, mert nem tud szembenézni azzal, hogy a Dallas kiütötte.

Freddie gyengéden kitessékelte Valerie-t a szobából, Rupert és Declan pedig megállapította, hogy jóval nehezebb lesz megállni, hogy ne fojtsák meg Valerie-t decemberig, mint megnyerni a franchise-t.

Eszeveszett hetek következtek. A többi körzetben a franchise-ra licitálók évekig csiszolgatták a pályázatukat, gyűjtötték a pénzalapot, szervezték az igazgatótanácsot. Hogy felpörgessék a hadműveletet, Freddie, Rupert és Declan felosztották maguk között a toborzás feladatait.

– Nincs értelme olyan embereket felvenni a listára, akik semmivel sem tudnak hozzájárulni a sikerhez – elmélkedett Declan. – Ne tévesszük össze a hírnevet a tehetséggel. És fontos, hogy itt éljenek a körzetben. Ha egyszer sikerül egy nagy halat kifognunk, a többi jön magától.

Cotchester püspöke, Hubert Brenton volt az első, akit szerződtetni akartak. Declan szerencsére nem piszkálta meg az újévi interjú során, és éppen nagyon dühös volt Tonyra, mert az úgy határozott, hogy a húsvéti úrvacsorát a Gloucester katedrálisból közvetíti és nem Cotchesterből. A következő héten Declan meghívta ebédre a Rendházba, és mivel péntek is volt, és még nagyböjt is, Taggie a lehető legzamatosabb Szent Jakab kagylót szolgálta fel, utána pedig nyelvhal következett. Maud keresztet függesztett a nyakába, vörös haját szoros kontyba fésülte, és ünnepélyesen felkérte a püspököt, hogy mondja el az asztali áldást. Majd felhívta a figyelmét az asztal közepére helyezett gyönyörű tavaszi virágokra, amelyeket a gyermekei küldtek anyák napjára. Rupert, aki Cameron Cook meghódítása céljából megcélozta a csúcsformáját, nem ivott, de a legkitűnőbb fehérborral járult hozzá az eseményhez. Caitlin, aki szegény Sharon Jonesszal ellentétben átment a hittan záróvizsgáján, hosszas eszmecserét folytatott a püspökkel Szent Lukácsról és különösen a tékozló fiúról. Egy válságos pillanat volt csak: amikor Caitlin leejtette a kenyerét, és az a vajas felével lefelé esett, kiszaladt a száján egy „baszki”, de szerencsére a püspök éppen a legutóbbi szentföldi útjáról beszélgetett Mauddal. Az is szerencse volt, hogy az előző hétvégén éppen a Galileai-tengernél járt, és elmulasztotta a Declan távozásáról szóló újságcikkeket. A citromsörbet fölött Declan és a püspök megvitatta, milyen izgalmas lenne dramatizálni Lytton Strachey briliáns esszéjét Newman kardinálisról és Manning kardinálisról, akik mindketten Oxfordban éltek, ami végül is a franchise területéhez tartozott.

Ebéd után Maud, Taggie és Caitlin diszkréten elvonult, és Declan elővette Rupert alkalomhoz illő portóiját.

– Nem iszik? – kérdezte a püspök Rupertet, ahogy az továbbadta a borosüveget.

– Nem, excellenciás uram, a böjt alatt feladtam az alkoholt – felelte Rupert komolyan. A püspök, aki keményen szex- és erőszakellenes volt, sosem állhatta Rupertet, de megállapította, hogy ezek szerint a viharos múlt után szakított az aranyifjak életmódjával, és belépett egy sokkal nyugalmasabb életszakaszba.

Declan és Freddie a Corinium Televízió és az ott látható vallási műsorok felháborító sivársága felé terelték a beszélgetést, és megemlítették, hogy ők is ringbe szálltak a franchise-ért. Kifejezték abbéli reményüket, hogy a püspök elvállalja a Venturer alelnöki tisztségét.

– Az életminőség és az értékrend kialakításában ma kulcsszerepe van a televíziónak – jelentette ki a püspök barátságosan.

Aztán azzal folytatta, hogy az utóbbi tíz évben speciális kommunikációs feladatai voltak az egyházmegyében, és a Venturerhez történő csatlakozással módja lenne arra, hogy az őt annyira érdeklő munkát szélesebb körben végezhesse.

– Tudjuk, hogy az elfoglalt emberek semmit nem tesznek ingyen – mondta elégedetten Freddie. – Ha elnyerjük a franchise-t, lesz némi igazgatói díjazás, mondjuk tízezer font évente, amely természetesen az ön által kívánt jótékony célokra is fordítható.

Henry Hampshire, a kormányzó szerződtetése még könnyebben ment. Freddie és Rupert elcsalták egy nagyon drága ebédre Londonba. Kiderült, hogy Henry rettentő dühös Tonyra, aki eladott egy területet ingatlanfejlesztőknek, amely a Sólyombérctől tíz mélföldnyire van, de Henry házától csak negyed mérföldnyire, és teljesen rá lehet látni. Ruperttel viszont régóta barátok voltak, mert annyira jellegtelen volt a felesége, hogy még Rupert sem akarta elcsábítani. És mióta Tony vadászatán megismerkedtek Freddie-vel, őt is kedvelte.

– Pénz van benne? – kérdezte még, miután nemrégiben kénytelen volt elkótyavetyélni két kőoroszlánt a kertjéből, hogy kifizesse az adóhátralékát.

– Egy egész vagyon – közölte Rupert. – De először szükségünk van egy kis előlegre.

– Az nem gond, főleg ha elintézitek, hogy találkozzak Joanna Lumley-val. Bármikor el tudok adni egy Stubbsot.

– Ennyire messzire nem kell elmenned – döbbent meg Rupert. – Nagyjából tíz lepedőre van szükségünk. Mit szólnál ahhoz a kandalló felett lógó kis preraffaelita képhez a nappalidban?

– Jó ötlet – mondta Henry –, sose szerettem. Virággal borított buta lány fekszik a vízben. Valaki megtaníthatta volna neki a hátúszást.

Az ebéd végén Henry fizetni akart.

– Nem, nem – tiltakozott Freddie. – A Venturer állja.

– Rendben, ha el tudjátok számolni – egyezett bele Henry.

Declan szorgalmasan dolgozott a házi feladatán, és megtudta, hogy mit szeret és nem szeret Lady Gosling, az IBA elnöke. Azt is kiderítette, hogy a legjobb barátnője az a zeneszerző, Dame Enid Spink, akivel James Vereker interjúja olyan rettenetesen sikerült. Declan a cotchesteri egyetemen kereste fel Dame Enidet, ahol művészeti vezető volt. A szobájában bukkant rá, éppen a legutóbbi operáját, A meggyőzőket hallgatta, és vadul vezényelt.

– A legrosszabb műsor volt, amiben valaha szerepeltem – dörögte Dame Enid, miközben száraz ánizsos süteményt mártogattak Declannel a mahagóni színű teába. – Valójában a Corinium zenei szemlélete abszolút szűk látókörű. Legutóbb úgy kaparintották meg a franchise-t, hogy az az álnok kis fing, Tony Baddingham megígérte, hogy finanszírozni fog egy cotchesteri ifjúsági zenekart. Egy fillért sem kaptunk.

Declan őszintén megmondta, hogy addig, amíg anyagilag nem kerülnek egyenesbe, a Venturer nem áll készen arra, hogy tévéműsorokon kívül másra is költsön, de kifejezte abbéli reményét, hogy Dame Enid a tanácsaival segíteni fogja a zenei programjaikat.

– Ha megszerzik a franchise-t – kérdezte Dame Enid –, megszabadulnak attól a kis arcátlan senkitől, James Verekertől?

– Mindenképpen – felelte Declan.

Azután, hogy Dame Eniddel megegyeztek, sétagalopp volt a gazdag, baloldali érzelmű Crispin Graystock irodalomprofesszor beszervezése, akinek élénk tekintete, fényes, formátlan arca és olyan kezelhetetlen, száraz, fénytelen fekete haja volt, mint Worzel Gummidge-nek, viszont arra vágyott, hogy tévésztár legyen. Azt hitte ugyanis, hogy akkor majd sikerülni fog eladni silány, elviselhetetlenül bánatos verseskötetét. Bár a neve nem került be az új Oxford Angol Irodalmi Lexikonba, és ezt zokon is vette, úgy tartották számon, mint a tudományos élet tekintélyét.

Freddie meghívta egy viszonylag költséges ebédre Lord Smith-t is, a Szállítmányozók és Általános Dolgozók Szakszervezetének rendkívül radikális volt főtitkárát, aki – miközben egyszerre tömte a szájába a homárt és a drága Pouilly Fuissé fehérbort – belement, hogy csatlakozik a Venturerhez, és befektet egy jelentősebb összeget a szakszervezeti pénzalapból.

– Nem érez bűntudatot, hogy egy ilyen kapitalista orgánumhoz lesz köze, mint a Venturer? – kérdezte helytelenítően Rupert.

– Egyáltalán nem – felelte Freddie. – Ahogy megemlítettem a pénzt, amit ki lehet belőle hozni, rögtön úgy érezte, hogy a televízió az emberekért van.

Rupert a legjobb pénzembert kereste, ezért hívta fel Marti Glucksteint, aki kétségkívül a legbriliánsabb könyvelő volt, és pontosan tudta, hogyan kell kijátszani a törvényt.

– Szeretnénk, ha csatlakoznál hozzánk. Ringbe szállunk a Corinium franchise-ért.

– Már négy másik társaságot visszautasítottam – közölte nazális londoni kiejtésével Marti. – Gyűlölöm a televíziót.

– Házat kellene venned errefelé. – Rupert a telefonzsinóron keresztül is érezte, ahogy Marti összerázkódik.

– Gyűlölöm a vidéket – jelentette ki.

– Nem kell feltétlenül itt is laknod. Csak vedd meg a helyet, és rögtön eladhatod, ahogy megszereztük a franchise-t. A kiemelt területen olyan gyorsan emelkednek az árak, hogy megduplázhatod a pénzedet, amikor túladsz rajta. Majd én keresek neked egyet.

A várható biztos nyereség reménye megtette a magáét.

– Marti Gluckstein egy szélhámos – mondta felháborodva Declan, amikor Rupert és Freddie ujjongva közölték vele a jó hírt.

– Ne légy antiszemita! – feddte meg kimérten Rupert.

– És nem is lakik a körzetben.

– Éppen most vett házat Penscombe-ban – felelte vidáman Rupert. Gyorsan megtanulta, hogy óvatosan kell ügyködnie, ha nem akarja megsérteni Declan becsületességét.

Declannek fogalma sem volt a krikettről, de mivel az IBA-nek rögeszmésen fontosak voltak a kisebbségek, különösen az etnikai kisebbségek, beszervezte a kétméteres nyugat-indiai dobót, Wesley Emersont, a Cotchesteri Krikett Klub sztárját, akivel egy sportcélú jótékonysági koktélpartin találkozott.

Rupert erre ugyanúgy felháborodott, mind Declan Marti Gluckstein miatt. – Megőrültél? – ordította. – A kormány segítségével is alig tudtam elintézni a télen, hogy ki ne zárják Wesley-t Új-Zélandon. Kokózott a pályán, ráadásul a legundorítóbb nőcsábász Casanova óta.

– Azt hittem, ez a te kiváltságod – válaszolta Declan hűvösen. – Bagoly mondja verébnek, hogy nagyfejű.

– Nem tudtam, hogy a taperolók kisebbségéről van szó – vágott vissza Rupert. Freddie-nek minden diplomáciai érzékére szüksége volt ahhoz, hogy lecsillapítsa őket.

Basil Baddinghamet volt a legkönnyebb beszervezni. Rupert akkor beszélt vele, amikor a szezon utolsó falkavadászatán együtt keresték a nyomot a bükkös szélén.

– Fel akarod bosszantani Tonyt? – kérdezte tőle Rupert.

– Mennyibe fájna? – érdeklődött Bas, miután Rupert elmagyarázta neki a dolgot.

– Tíz lepedőbe.

– Egész olcsó. Benne vagyok – felelte Bas.

A befolyásos emberek igazgatótanácsának összeállítása után a Venturernek most már nehézsúlyú producerekre és tévés szakemberekre volt szüksége. A legnagyobb óvatossággal kellett eljárniuk. A legjobbak javát már megkeresték más konzorciumok. A Yorkshire-nél például épp felmondtak két osztályvezetőnek, mert kiderült, hogy csatlakoztak egy közép-angliai konzorciumhoz. A legtöbb, ITV-hez tartozó vállalat és a BBC azzal fenyegetőzött, hogy kirúgják azokat, akik az új pályázókkal üzletelnek, még ha más körzethez tartoznak is. Mint ahogy Declan is pontosan tudta, hogy Tony is felbontja a beérkező leveleket, lehallgatja a telefonokat, és titokban átvizsgálja az asztalfiókokat és a szemétkosarakat sötétedés után.

Emiatt nagyon elővigyázatos volt, mindenkinek kinyomozta az otthoni telefonszámát, és teljes névtelenséget ígért. Április elején felhívta Harold White-ot, az LWT műsorigazgatóját, a televíziózás kétségkívül legragyogóbb és legújítóbb elméjét.

– Szia Harold, itt Declan beszél.

– Hát ezt különös – mondta Harold. – Egész nap próbáltalak elérni az otthoni számodon. A Granadára pályázunk. Nem lenne kedved belépni a társulásunkba?

– Nem igazán, de azért köszönöm. Nemrég költöztünk ide, és nem bírnék ki egy újabb hurcolkodást. Nem csatlakoznál inkább te hozzánk?

A tervek szerint a Venturer egyik ígérete az lett volna, hogy a franchise elnyerése esetén a vezetőségen kívül a Corinium munkatársainak többségét átveszik. De volt három ember, akiket Declan nagyon szeretett volna bebiztosítani a Venturer számára, még mielőtt más pályázók elcsábítanák őket.

– Charles Fairburn kell nekünk – közölte Ruperttel.

– Az a lusta, dagadt buzi folyton csak veszekedne a cotchesteri püspökkel – felelte Rupert.

– Charles úgy ismeri a körzetet, mint a retiküljét – mondta Declan –, és nagyon okos. Csak rémesen unja magát. Levenném a vallásos műsorokról, és rábíznám a dokumentumfilm-részleget.

Declan nem ismerte meg Charlest, amikor az begördült a Rendházba. Álorrot, vörös bajuszt, vörös, tiroli tollas filckalapot és sötét szemüveget viselt.

– Nem lehetek elég óvatos, kedvesem – mondta, amikor besurrant a házba. – James Vereker ebédidőben három órát töltött a fodrásznál, hogy melíroztassa a haját, és Tony nem akarta neki elhinni, hogy nem állásinterjún volt.

Declan örült, hogy egyedül volt Charlesszal, amikor felkérte, hogy lépjen be a Venturerbe mint a dokumentumfilmes osztály főszerkesztője, mert Charles azonnal könnyekben tört ki. Egy szörnyű pillanatig Declan azt hitte, hogy megbántotta.

– Nagyon sajnálom – motyogta Declan. – Az volt az érzésem, hogy eleged van a vallásból.

– Így is van – hüppögte Charles. – Te ezt nem érted. Ha elkerülhetnék a Coriniumtól, az a tökéletes boldogság lenne számomra. Fogalmad sincs, mennyire hiányzol mindenkinek.

Declan csak most értette meg, hogy a csipkelődő, jópofizó felszín ellenére mekkora nyomás alatt lehetett Charles már évek óta.

– Tony annyira demoralizálja az embert, hogy úgy érzi, soha nem tudna megfelelni másutt. Nem tudom eléggé megköszönni, Declan. Mit gondolsz, van remény arra, hogy megszerezzük?

Declant meghatotta, hogy Charles többes szám első személyben beszél.

– Ami azt illeti, egy jó előélettel rendelkező bérlőnek jobb esélyei vannak, mint az új pályázónak, akinek a képességei nem ismertek. De Tony bizonyítványa nem különösebben jó, és mi szörnyen erős csapatot fogunk összeszedni. Elmondom neked, kikről van szó, de meg kell ígérned, hogy tartod a szádat. Ha egy szó is kikerül innen, mielőtt a pályázatok beérkeznek, Tony elkezdi felcicomázni a Corinium ajánlatát, és kiüti a miénket.

– Anyukám életére – törölgette a szemét Charles. – Becsszóra, tényleg! Bárcsak találkoztál volna az édesanyámmal, Declan! No, és kinél akarsz még tapogatózni a Coriniumnál?

Declan elmondta, hogy a káprázatos Georgie Baines, a kereskedelmi igazgató érdekli, és Seb Burrows a hírstúdióból.

– Nagyon jó választás – helyeselt Charles. – Mindketten elképesztően tehetségesek. Seb nagy bajban van. Előásott egy fergeteges sztorit egy megvesztegetett állatorvosról, aki frigyre lépett Tony milliomos farmer barátainak egyikével. Sajnos rejtett mikrofont és kamerát használt engedély nélkül, és amikor Tony törölte a műsort, Seb átadta a BBC-nek. Ha nem Cameron védence lenne, már kirúgták volna. Cameron nem érdekel, ugye? Jelölték BAFTA-ra a héten.

Declan a fejét rázva tiltakozott. Remélte, hogy Rupert elfeledkezett Cameronról.

Aznap este Rupert Londonból telefonált.

– Szükségünk van egy igazán jó sportfőszerkesztőre. Mit szólnál Billy Lloyd-Foxe-hoz?

– Kitűnő. Billyről csak jót hallottam – mondta Declan. – Beszélsz vele?

Másnap Rupert meghívta egy italra a legjobb barátját, valamikori díjugrató társát. Billy a BBC-nek dolgozott, és nem volt egy vasa sem. Fáradtnak és sápadtnak látszott. Újságíró felesége, Janey épp most szülte meg a második gyereküket, nem túl sokat aludtak éjszakánként. Azonnal ráharapott Rupert ajánlatára, különösen a háromszoros fizetés ígéretének hallatán.

– Vissza kellene költöznöd Gloucestershire-be.

– Csak próbálj megállítani! Tudod, hogy utálom Londont. Nem lenne valami Janey-nek is?

– Persze hogy lenne. Különös, hogy eddig nem jutott eszünkbe. Az IBA odavan a nőkért. Még saját műsora is lehetne. Azok a talkshow-k, amiket a Yorkshire-nek csinált, fantasztikusak voltak. Mondd meg neki, hogy karácsonyig ne írjon semmi durvát a rovatában. December előtt nem derül ki, hogy megkapjuk-e a franchise-t.

– És mi történik a közbeeső időben? – kérdezte Billy, aki bűntudatot érzett amiatt, hogy Rupert nagy whiskyket fizetett neki, míg ő maga csak Perrier-t ivott. – Boldogan belépnék a Venturerbe, de amíg nem tudsz fizetést adni, és a franchise nincs biztosan a zsebünkben, nem engedhetem meg magamnak, hogy felégessem magam mögött a hidakat a BBC-nél.

– Nem probléma – nyugtatta meg Rupert. – Georgie Baines, Seb Burrows, Harold White és Charles Fairburn ugyanebben a csónakban eveznek. Majd csatolunk egy szigorúan bizalmas mellékletet a pályázathoz, amelyben leírjuk, hogy szerződtettünk egy rendkívül tapasztalt sportfőszerkesztőt, kereskedelmi igazgatót, műsorigazgatót stb., de biztonsági okokból nem tudjuk a neveket nyilvánosságra hozni addig, amíg novemberben az IBA elé nem kerülünk a személyes interjúra.

– Nagyon izgalmas – jelentette ki Billy. – Meg kell mondjam, szuper jó lesz újból együtt dolgozni.

– Még több nőre lesz szükségünk – közölte Declan. – Janey Lloyd-Foxe nagyszerű és tehetséges, de egy kissé jelentéktelen, Dame Enid pedig szinte férfinak számít.

– Át akarom csábítani Cameron Cookot. Már dolgozom rajta – jelentette be a már hat kilót leadott Rupert.

– Veszélyes – morgott Declan. – Be fog köpni bennünket Tonynak.

Rupert és Freddie közben együtt összeszedték a pénzt.

Rupert megerőltető sportminiszteri munkája közben rengetegszer találkozott Henriques Brosszal a londoni kereskedelmi banktól. Rendkívül nehéz volt megállnia, hogy a végeláthatatlan ebédek alatt ne igyon, és ne törje meg szigorú fogyókúráját, de így legalább tiszta maradt a feje. Április második hetére megszervezett egy várható hétmillió fontos hitelt.

Freddie módszere közvetlenebb volt. Fél tucat gazdag cimboráját hívta meg ebédre a tanácstermébe, és felvitte Londonba Taggie-t, hogy ő intézze a cateringet. A csőben sült marhához olyan jó évjáratú és fajsúlyos vörösbort szolgált fel, hogy az első korty után egyperces csöndet tartottak.

– Atyaég, ez de jó! – áradozott az Oxford Motors főigazgatója.

Freddie hátradőlt a székében, aranyvörös fürtjei örömtől csillogó szürke szemébe hullottak. – Ilyen bort, mint ez, egyelőre csak egyszer egy évben engedhetek meg magamnak, de szeretném, ha lehetőségem lenne arra, hogy minden nap ezt igyam. És ez az, amiért önöket, uraim, idehívtam.

Az ebéd végére, miután többször előkerült Marti Gluckstein, Rupert és Declan neve, Freddie jó úton volt, hogy összeszedje a nyolcmilliót.

Ünnepi hangulatban ment ki az állomásra, vonattal akart hazautazni Gloucestershire-be. A peronon meglátott egy gömbölyded nőt, akiben Lizzie Verekert ismerte fel. Lecsapott rá, és meghívta, hogy utazzanak együtt az első osztályon. Hamar észrevette, hogy Lizzie épp olyan eufórikus hangulatban van, mint ő. Egy James bájaira érzéketlen csodálatos dadusnak köszönhetően befejezte és leszállította új regényét, és a kiadónak nagyon tetszett. Ez jó ürügy arra is, hogy meghívja egy italra – mondta Lizzie Freddie-nek, csak nem biztos abban, hogy az angol vasúttársaság tud-e szolgálni Bacardi-kólával.

– Bízza csak rám! – nyugtatta meg Freddie, és két üveg Moët pezsgővel jött vissza.

– Hogy van James? – kérdezte, ahogy a vonat keresztülszáguldott Slough-n.

– Rettenetesen ingerült – mondta Lizzie. – Állandóan hívogatják, és Declan otthoni számát kérik tőle, mert állásajánlatokat akarnak tenni neki. Találkozott mostanában Declannel?

– Nem – hazudta Freddie, és azt kívánta, bárcsak ne kellene hazudnia. Nem tehetett róla, de ahogy Lizzie hatalmas, kasmírba bújtatott mellére, mosolygó kerek arcára nézett, azt gondolta, milyen jó lenne, ha Lizzie is csatlakozna a Venturerhez. Megvolt benne az a képesség, hogy mindenkivel kedves legyen, és mindenkit fel tudott vidítani. Három regény volt már a tarsolyában, és a körzetben élt. Freddie hazavitte a kocsijával. Bár a fákon még nem volt levél, a medvehagyma és a kutyatej úgy terítették be a földet, mint egy óriási smaragdzöld szőnyeg.

– Mennyire szeretem a tavaszt! – sóhajtotta Lizzie. – Hamarosan megjelennek harangvirágok is. Csak két napot voltam távol, és olyan, mintha kihagytam volna két részt a kedvenc sorozatomban. A természet megint egy óriásit lépett előre nélkülem.

– Tudom, hogy nem kellene ilyet kérdeznem – bökte ki Freddie, ahogy a vörös Jaguár begördült a ház elé –, de nem ebédelne valamikor velem?

– Tudom, hogy nem kellene elfogadnom a meghívást – felelte Lizzie –, de igen, nagyon szívesen.

Hazafelé menet Freddie beugrott a Rendházba, ahol Rupertet és Declant videokazettákkal körülvéve találta a könyvtárban. Declan szorgalmasan írta a pályázatnak azt a részét, amely ízekre szedi a Corinium műsorait.

Ruperttel most éppen a Cotswoldi Krónika egyik felvételét nézték. Sarah egy idős hölggyel beszélgetett, aki nem tudta kifizetni a gázszámláját, James a rózsaszín kanapén ült, és odaadóan figyelt.

– Jézusom, milyen gyönyörű! – mondta Declan. – Megfelelő körülmények között Sarah nagyszerű lenne. Nagy szükségünk van még néhány nőre.

– Nem, nem, nem – tiltakozott Rupert. – Sarah valójában teljesen jelentéktelen.

– Mit szólnátok Lizzie Verekerhez? – kérdezte elgyengült hangon Freddie.

– Jó ötlet – felelt Declan. – Nagyon jól ír.

– És olyan édes – tette hozzá Rupert. – És jól fel lehetne bosszantani vele Jamest.

– Ráadásul a körzetben lakik – harsogták kórusban.

– Szervezzük be valamikor később az év folyamán – mondta Declan. – Túl közel van Tonyhoz, és tényleg nem szeretném, ha a fülébe jutna valami a pályázat leadása előtt.