R.F. Kuang: The Dragon Republic

Copyright © 2019 by Rebecca Kuang

Hungarian translation © Ballai Mária, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R.F. Kuang: The Dragon Republic

HarperVoyager, an imprint of HarperCollins Publishers LLC., New York, 2019

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978-963-419-732-4 (epub)

ISBN: 978-963-419-733-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Chang Jung Shan

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Bobály Icu

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: fantasy

Nektek:

ARLONG, NYOLC ÉVVEL KORÁBBAN

– Légyszi – könyörgött Ming-csa. – Légyszi, meg akarom nézni.

Nö-csa megragadta öccse pufók csuklóját, és kiráncigálta a sekély vízből.

– Nem mehetünk a lótuszokon túlra.

– De te nem akarod tudni? – nyöszörgött Ming-csa.

Nö-csa elbizonytalanodott. Ő is látni akarta, mi rejtőzik a kanyarulaton túli barlangokban. A Kilenckanyarulatú folyó barlangjait mindig is rejtélyek övezték. A Jin gyerekek úgy nőttek fel, hogy a barlang bejárata közelében rejtőző gonosz lényekről, sötétben szunnyadó szörnyekről meséltek nekik, amelyek odabent ólálkodnak, és alig várják, hogy a buta gyerekek besétáljanak a szájukba.

Ez már önmagában elég lett volna ahhoz, hogy felcsigázza a Jin gyerekeket, akik nagyon is szerették a kalandokat, de emellett az a szóbeszéd is járta, hogy odabent csodás kincsekre, víz alatti gyöngy-, jáde- és aranyhalmokra bukkanhatnak. Nö-csa klasszikus filozófiát tanító oktatója egyszer arról tett említést, hogy a vízbe veszett minden egyes ékszer óhatatlanul is azokban a folyó menti barlangokban köt ki. És néha, amikor tiszta volt az idő, a szobája ablakában álló Nö-csa látni vélte megcsillanni a napfényt a barlang szájában felhalmozódott, ragyogó nemesfémeken.

Évek óta az volt minden vágya, hogy felfedezhesse azokat a barlangokat – és ez a nap épp megfelelő lenne erre, hiszen mindenki túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy rájuk figyeljen. Csakhogy most neki kellett Ming-csára vigyáznia. Korábban még egyszer sem bízták rá a testvérét, egészen mostanáig túl kicsinek tartották ehhez. Az apjuknak ezen a héten azonban a fővárosban akadt dolga, Jin-csa az Akadémián tanult, Mu-csa a távoli Heszperiában volt a Szürke Toronyban, a palota többi lakóját pedig annyira lekötötte az anyjuk hirtelen támadt betegsége, hogy a szolgák elhamarkodottan Nö-csa gondjaira bízták Ming-csát, majd a lelkükre kötötték, hogy ne keveredjenek bajba. Nö-csa be akarta bizonyítani, hogy méltó a feladatra.

– Ming-csa!

A kisfiú visszabotorkált a lótuszok közé. Nö-csa szitkozódott, és maga is belegázolt a vízbe. Hogy mozoghat egy hatéves ilyen gyorsan?

– Ugyan már – kérlelte Ming-csa, amikor a bátyja megfogta a derekát.

– Nem lehet. Bajba kerülünk.

– Anya egész héten az ágyat nyomja. Nem fogja megtudni. – Ming-csa odafordult a testvéréhez, és huncut mosolyt villantott rá. – Én nem fogok beszámolni róla. A szolgák sem. Hát te?

– Igazi kis démon vagy.

– Csak látni akarom a bejáratot. – Ming-csa reménykedve biccentett. – Nem muszáj bemennünk. Légyszi!

Nö-csa beadta a derekát.

– Csak a kanyarulatig megyünk. Onnan is látni a barlang bejáratát. Utána pedig visszafordulunk, megértetted?

Ming-csa ujjongva kiáltott fel, és tovább gyalogolt előre a vízben. Nö-csa a nyomába eredt és lehajolt, hogy meg tudja fogni a testvére kezét.

Ming-csának soha senki nem tudott ellentmondani. Hogy is lettek volna rá képesek? Pufók, boldog kisfiú volt, egy kis örömgombóc, aki folyton kacagott és futkározott, a palota igazi kincse. Az apjuk imádta őt. A nagyobbak, Jin-csa és Mu-csa mindig játszottak vele, ha megkérte őket, soha nem zavarták el, holott a legidősebb testvér Nö-csát gyakran elhajtotta.

Leginkább az édesanyjuk kényeztette – talán azért, mert a többi fiára a katonaság várt, de Ming-csát megtarthatta magának. Finom, hímzett selymekbe öltöztette, és annyi szerencsét hozó arany- és jádeamulettet akasztott a nyakába, hogy folyton csilingelt, és mindig lehúzta a jó szerencse súlya. A palota szolgálói gyakran derültek azon, hogy akkor is tudják, hogy közeledik, amikor még nem is látják. Nö-csa most fel akarta tartóztatni Ming-csát, hogy megszabadítsa az ékszerek terhétől. Aggódott amiatt, hogy a már így is mellig érő hullámok magukkal ragadják a kisfiút. Ám Ming-csa úgy tört előre, mintha súlytalan lett volna.

– Itt megállunk – jelentette ki Nö-csa.

Soha nem jutottak még ilyen közel a barlanghoz. A bejárat úgy sötétlett, hogy Nö-csa két méterre sem látott be, ám a fala csodásan simának látszott, tömérdek különböző színben játszott, mint a halak pikkelye.

– Nézd csak! – mutatott Ming-csa valamire a vízben. – Apa köpenye.

Nö-csa összeráncolta a homlokát.

– Mit keres apa köpenye a folyó fenekén?

A súlyos szövet félig eltemetve feküdt a homokban, és kétségtelenül Jin Vajszráé volt. Nö-csa látta az égszínkék anyagon a sárkány ezüstfonallal hímzett címerét. Csak a Jin-ház tagjai viselhettek ilyesmit.

Ming-csa a hozzájuk legközelebb eső barlangra mutatott.

– Onnan sodródott ide.

Megmagyarázhatatlan, fagyos rettegés áradt szét Nö-csa ereiben.

– Ming-csa, gyere el onnan.

– Miért?

A kisfiú makacs és vakmerő volt, és még közelebb merészkedett a barlanghoz.

Elkezdett hullámzani a víz.

Nö-csa kinyújtotta a kezét, hogy visszahúzza az öccsét.

– Ming-csa, várj…

Valamilyen hatalmas lény tört elő a vízből.

Nö-csa egy óriási, sötét színű teremtményt látott, amely izmosan tekergett, akár egy kígyó. Aztán egy nagy hullám átcsapott a feje fölött, és arccal előre a vízbe lökte.

A folyó nem lehetett volna ennyire mély. Nö-csának csak a derekáig, Ming-csának a válláig ért, és egyre sekélyebb lett, ahogy közelebb értek a barlanghoz. Ám amikor Nö-csa kinyitotta a szemét a víz alatt, mintha kilométerekre lett volna tőle a felszín, és a barlang mélye olyan beláthatatlannak tűnt, mint maga Arlong palotája.

Erőtlen, zöld fény pislákolt a barlang fenekén. Nö-csa csoda szép, de szem nélküli arcokat pillantott meg. Emberi arcokat, amelyek a homokba és a korallba ágyazódtak. Ezután észrevett egy ezüstérmékből, porcelánvázákból és aranyrudakból álló végtelen mozaikot is – ameddig a fény megvilágította a barlang alját, addig kincsek végtelen sora tárult elé.

Mozgást látott, valamilyen sötét alakot a fényben, de épp olyan gyorsan eltűnt, mint ahogy felbukkant.

Itt valami nem stimmelt a vízzel. Megváltoztak, megnőttek a méretei. Sekélynek és áttetszőnek kellett volna lennie, ehelyett mély volt; homályos, sötét és szörnyen, megbabonázóan csendes.

Nö-csa a csendben meghallotta az öccse elmosódó kiáltásait.

Eszeveszetten rúgkapált, hogy a felszínre jusson. Óriási távot kellett megtennie.

Amikor végül a felszínre ért, a víz ismét sekéllyé vált.

Levegő után kapkodva törölte meg a szemét.

– Ming-csa!

A testvére nem volt sehol. Bíborszín sávok vegyültek a folyó kékjébe. A csíkok közé pár tömör, göröngyös halom vegyült. Nö-csa tudta, mik azok.

– Ming-csa!

A víz nem felelt. Nö-csa térdre rogyott és öklendezett. Hányás keveredett a véres vízbe.

Valami a szikláknak csapódott.

A fiú lenézett, és megpillantott egy arany bokaláncot.

Aztán egy sötét alakot látott megmozdulni a barlang előtt, és a semmiből előtörő velőtrázó hangot hallott.

– Szia, kicsi fiú.

Nö-csa felsikoltott.

I. RÉSZ

1.

A Viharmadár hajnalban verekedte át magát a kavargó ködön Adlaga kikötője felé tartva. A harmadik mákháború alatt a föderációs katonák lerombolták a várost, és a kikötőt őrző haderő azóta sem tért magához, szinte nem is voltak katonái – és végképp nem foglalkoztak a milícia színeit viselő teherhajóval. A Viharmadár minden gond nélkül suhant a vízen Adlaga dokktisztviselőinek szeme láttára, majd a város falaihoz legközelebb kötött ki.

Zsin a hajó orrában állt, próbálta titkolni, hogy rángatóznak a végtagjai, és próbálta semmibe venni a halántékánál lüktető fájdalmat. Iszonyúan vágyott az ópiumra, és nem élhetett vele. Ma észnél kellett lennie. Teljesítenie kellett a feladatát. Józanon.

A Viharmadár nekikoccant a mólónak. A Ceko a fedélzeten gyülekezett, feszült várakozással kémlelték a szürke eget, miközben lassan vánszorogtak a percek.

Ramsza a lábával dobolt.

– Már eltelt egy óra.

– Türelem – intette Csagan.

– Lehet, hogy Ünegen lelépett – vetette fel Pa-csi.

– Nem lépett le – ellenkezett Zsin. – Azt mondta, délre kész lesz.

– Ő lenne az első, aki megszabadulna tőlünk, ha lehetősége nyílna rá – folytatta Pa-csi.

Ebben volt igazság. Ünegen, a Ceko legijedősebb tagja napok óta panaszkodott a küszöbönálló küldetés miatt. Zsin előreküldte a szárazföldre, hogy derítse fel az adlagai célpontot. Ám gyorsan közeledett a találkozó előre megbeszélt időpontja, és színét sem látták Ünegennek.

– Nem merné megtenni – vélekedett Zsin, és összerezzent, amikor a beszéddel járó megerőltetés miatt fájdalom hasított a tarkójába. – Tudja, hogy levadásznám és elevenen megnyúznám.

– Hm – szólalt meg Ramsza. – Rókaprém. Örülnék egy új sálnak.

Zsin a szárazföld felé fordította a tekintetét. Adlaga egy város furcsa holtteste volt, félig élő, félig holt és lepusztult. Az egyik felét sértetlenül hagyta a háború, a másikat viszont annyi bombatalálat érte, hogy a megfeketedett fűben már csak az épületek alapja tűnt elő. Olyan éles volt a határvonal a kettő között, hogy félbemetszette a házakat, amelyek valahogy még ezután is álltak: egyik felük üresen tátongott, a másik imbolyogva nyöszörgött az óceáni szélben. Egy hajszálon múlt a létezésük.

Zsin nehezen tudta elképzelni, hogy még élnek emberek a városban. Ha a Föderáció olyan alapos munkát végzett itt is, mint Golin Niszben, akkor csak tetemek maradhattak utánuk.

Egy holló reppent fel a megperzselődött romok közül. Körözött kettőt a hajó fölött, majd megindult egyenesen lefelé, a Viharmadár felé, mintha zsákmányra lelt volna. Kara a levegőbe emelte kipárnázott karját. A holló abbahagyta az ereszkedést, és karmaival átfogta a lány csuklóját.

Kara a mutatóujjával végigsimította a madár testét a fejétől egészen a gerince végéig. A madár felborzolta a tollát, amikor a lány a füléhez tolta a csőrét. Eltelt pár másodperc. Kara rezzenéstelenül és csukott szemmel állt, elmélyülten figyelt valamire, amit a többiek nem hallhattak.

– Ünegen megtalálta Jüan-fut – közölte velük végül. – Városháza, két óra múlva.

– Úgy tűnik, nem lesz sálad – incselkedett Pa-csi Ramszával.

Csagan felrángatott egy zsákot a hajó aljából, majd a deszkapadlóra borította a tartalmát.

– Öltözzetek át.

Ramsza állt elő az ötlettel, hogy a milícia ellopott egyenruháiba öltözve álcázzák magukat. Az egyenruha volt az egyetlen, ami nem szerepelt Moag kínálatában, ám nem volt nehéz beszerezni. Minden elhagyatott tengerparti városban rothadó holttestek hevertek kusza halmokban az utcák mentén, és két kiruccanás elégnek bizonyult ahhoz, hogy mindenkinek találjanak olyan ruhát, amelyik nem égett meg, és nem volt csupa vér.

Zsinnek fel kellett tűrnie a nadrágja szárát és az inge ujját. Nem akadtak olyan hullára, amely hozzá hasonló termetű lett volna. Miközben befűzte a bakancsát, elfogta a hányinger, de legyűrte magában a késztetést. Egy félig leégett halotti máglyán fekvő holttestről húzta le az inget, és hiába mosta ki háromszor, a sós óceáni víz sem tudta kivenni belőle a megégett hús szagát.

Ramsza képtelen módon egy saját méreténél háromszor nagyobb egyenruhát húzott magára, majd szalutált egyet.

– Na, hogy nézek ki?

Zsin lehajolt, hogy bekösse a cipőjét.

– Miért öltöztél át?

– Zsin, kérlek…

– Nem jössz velünk.

– De szeretnék…

– Nem jössz velünk – ismételte meg a lány. Hiába értett Ramsza mindenkinél jobban a lőszerekhez, alacsony és vézna volt, semmi hasznát nem vették volna egy összecsapásban. Zsin nem akarta azért elveszteni az egyetlen lőporszakértőjét, mert Ramsza nem értett a kardforgatáshoz. – Ne akard, hogy az árbóchoz kötözzelek.

– Ugyan már – nyüszögött Ramsza. – Hetek óta vízen vagyunk, kurvára tengeribeteg vagyok, már attól hányingerem van, ha járkálok…

– Az élet nehéz.

Zsin övet kötött a derekára.

Ramsza elővett egy marék rakétát a zsebéből.

– Akkor legalább meggyújtod majd ezeket?

Zsin szigorúan nézett rá.

– Mintha nem sikerült volna megértened, hogy nem akarjuk felrobbantani Adlagát.

– Ó, nem, csak meg akarjátok buktatni a helyi vezetést, az sokkal jobb.

– Nem akarunk a kelleténél több civil áldozatot, ami azt jelenti, hogy nincs rád szükségünk. – Zsin kinyújtotta a kezét, és megkopogtatta az árbóc mellett álló magányos hordót. – Aracsa, rajta tartod a szemed? Ügyelj arra, hogy a hajón maradjon.

Egy furcsán elmosódott, homályos arc emelkedett ki a vízből. Aracsa az idő nagy részét a vízben töltötte, arra kormányozta a Ceko hajóit, amerre menniük kellett, és amikor nem az istenével értekezett, akkor a hordójában pihent. Zsin még soha nem látta az eredeti emberi formáját. Nem is volt biztos abban, hogy van még neki olyan.

Miközben Aracsa beszélt, buborékok jelentek meg a szájában.

– Ha muszáj.

– Sok szerencsét – motyogta Ramsza. – Mintha nem tudnék meglógni egy kibaszott hordó elől.

Aracsa oldalra biccentette a fejét.

– Kérlek, ne feledd, hogy másodpercek alatt vízbe fojthatlak.

Ramsza épp visszavágni készült neki, amikor Csagan megszólalt.

– Válasszatok.

Nagy csörömpölés közepette a padlóra ürített egy ládát, amely a milícia fegyvereivel volt tele. Pa-csi fennhangon panaszkodott, miközben egy hétköznapi gyalogsági kardra cserélte le szembetűnő, kilencfogú gereblyéjét. Szuninak egy birodalmi alabárdra esett a választása, de Zsin tudta, hogy csak a látszat kedvéért vesz magához fegyvert. Szuni harcmodora abból állt, hogy pajzsméretű kezével zúzta be mások koponyáját. Másra nem volt szüksége.

Zsin egy íves kalózhandzsárt vett magához. A milícia nem használt ilyen fegyvert, ám az ő kardjaik túl nehezek lettek volna számára. Moag fegyverkovácsai készítettek neki egy könnyebb szablyát. Még nem szokta meg a fogását, de kételkedett abban, hogy közelharccal érne véget a nap.

Ha annyira elfajulnának a dolgok, hogy neki is be kell avatkoznia, akkor ott lángok fognak felcsapni.

– Vegyük át még egyszer. – Csagan fakó szeme végigpásztázta a Ceko összegyűlt tagjait. – Sebészi pontossággal kell dolgoznunk. Egyetlen célpontunk van. Ez egy merénylet, nem csata. Nem fogtok civileknek ártani.

Félreérthetetlenül Zsinre nézett, aki összefonta a karját a mellkasa előtt.

– Tudom.

– Még véletlenül sem.

– Tudom.

– Hagyjuk már – szólt közbe Pa-csi. – Mióta érdekelnek ennyire az áldozatok?

– Már így is eleget ártottunk a népednek – mondta Csagan.

– Ti ártottatok eleget – helyesbített Pa-csi. – Nem én törtem át a gátat.

Kara erre összerezzent, de Csagan úgy tett, mintha egy szót sem hallott volna.

– Nem bántjuk többet a civileket. Világos?

Zsin megvonta a vállát. Csagan szeretett úgy tenni, mintha ő lenne a parancsnok, és a lány aligha volt olyan állapotban, hogy ez zavarja. Annyit ugráltathatta a többieket, amennyit csak akarta. Zsinnek csak az számított, hogy elvégezzék a munkát.

Három hónap. Huszonkilenc célpont, mindet hibátlanul kiiktatták. Már csak egyetlen fejet kell zsákba tenniük, és aztán észak felé indulnak tovább, hogy végezzenek a listájukon szereplő legutolsó emberrel, Szu Ta-csi császárnővel.

Zsin érezte, hogy ettől a gondolattól elönti a forróság a nyakát, majd egyre tovább terjed. Veszélyesen forró lett a tenyere.

Nem most. Még nem. Nagy levegőt vett. Aztán még egyet, immár kétségbeesetten, amikor a hőség elárasztotta az egész mellkasát.

Pa-csi megérintette a vállát.

– Jól vagy?

Zsin lassan kifújta a levegőt. Tíztől számolt visszafelé, majd negyvenkilencig sorra vette a páratlan számokat, visszafelé pedig a prímszámokat. Altan tanította neki ezt a trükköt, amely legtöbbször be is vált, legalábbis amikor ügyelt arra, hogy ne gondoljon közben a régi parancsnokára. A lázas áradat abbamaradt.

– Jól vagyok.

– Kijózanodtál? – kérdezte Pa-csi.

– Igen – felelte Zsin ridegen.

Pa-csi nem vette le a kezét a válláról.

– Biztos? Mert ha…

– Ura vagyok a helyzetnek – csattant fel a lány. – Menjünk, intézzük el a rohadékot.

Három hónappal korábban, amikor a Ceko maga mögött hagyta Speer szigetét, egy dilemmával szembesültek.

Nevezetesen azzal, hogy nem volt hova menniük.

Tudták, hogy nem térhetnek vissza a szárazföldre. Ramsza meglehetősen bölcsen rámutatott arra, hogy ha a császárnő csakugyan a föderációs tudósok kezére játszotta a Cekót, akkor nem fog örülni annak, hogy élnek és szabadok. Ez a gyanú be is igazolódott, amikor titokban gyors látogatást tettek Kígyó tartomány egyik apró tengerparti városában, hogy feltöltsék a készleteiket.

A falu hirdetőtábláiról a saját képmásuk köszönt vissza rájuk. Háborús bűnösöknek nevezték őket, és jutalmat ajánlottak fel az elfogásukért – ötszáz birodalmi ezüstöt holtan, hatszázat élve.

Annyi élelmiszert loptak, amennyit csak tudtak, majd kiviharzottak Kígyó tartományból, mielőtt bárki meglátta volna őket.

Amikor visszaértek az Omonod-öbölbe, sorra vették a lehetőségeiket. Egyetlenegy dolog volt, amiben mindannyian egyetértettek, mégpedig hogy meg kell ölniük Szu Ta-csi császárnőt, a Nőstényviperát, a trifekta utolsó tagját, az árulót, aki eladta a nemzetét a Föderációnak.

De ők csak kilencen – Kitaj nélkül nyolcan – voltak, és a birodalom legnagyobb hatalmú emberével és a Birodalmi Milícia egyesült erőivel szálltak szembe. Időközben megfogyatkoztak a készleteik, csak a hátukon vitt fegyvert és egy lopott hajót tudhattak magukénak, amely annyira ütött-kopott volt, hogy az idejük felét azzal töltötték, hogy kimerték a vizet az aljából.

Maguk mögött hagyva Kígyó tartományt elindultak dél felé, Kakas tartomány felé. Követték a partvonalat, amíg el nem érték Ankhilun kikötővárosát. Ott pedig Moag kalózkirálynő szolgálatába álltak.

Zsin még soha nem találkozott senkivel, akit annyira tisztelt volna, mint Moagot – a Kőribancot, a Hazug özvegyet és Ankhilun könyörtelen uralkodóját. Moag egykor házasságban élt, hölgyként tartották számon, majd amikor megölte a férjét, királynő lett belőle. Évek óta ő vezette Ankhilunt, amelyet illegális külkereskedelmi enklávévá alakított át. A második mákháború alatt összeütközésbe került a trifektával, és azóta sem engedi a térség közelébe a császárnő felderítőit.

A legnagyobb örömmel segített a Cekónak örökre megszabadulni Ta-csitól.

Viszonzásul harminc fejet kért. A Ceko eddig huszonkilenccel leszámolt neki. Ezek többsége kisstílű csempész, hajóskapitány és zsoldos volt. Moag elsődleges bevételi forrását az ópiumcsempészet jelentette, és szerette szemmel tartani azokat az ópiumkereskedőket, akik nem a szabályai szerint játszottak – vagy legalábbis nem az ő zsebét tömték meg.

A harmincadik célpontot már nehezebb lesz kiiktatni. Zsin és a Ceko aznap arra készült, hogy megbuktassák Adlaga helyi vezetését.

Moag már évek óta próbált betörni az adlagai piacra. A kis tengerparti város nem sok mindent nyújthatott, ám lakosai boldogan költötték volna minden pénzüket az ankhiluni importárura, mert a föderációs megszállás napjai óta közülük sokan opiátfüggővé váltak. Az utóbbi két évtizedben Adlaga csak egy különösen óvatos városi elöljáró, Jang Jüan-fu és az emberei miatt tudta kivédeni Moag agresszív ópiumterjesztő próbálkozásait.

Moag holtan akarta látni a férfit. A Ceko a merényletek szakértője volt. Moag keresve sem találhatott volna náluk jobb bérenceket.

Három hónap. Huszonkilenc fej. Még egy utolsó feladat, aztán lesz ezüstjük, hajójuk és elég katonájuk ahhoz, hogy kellő ideig el tudják terelni a Birodalmi Gárda figyelmét, miközben Zsin megkeresi Ta-csit, és a nyakára tapasztja lángoló ujjait.

A katonák nem ügyeltek eléggé a kikötő biztonságára, a falakat szinte nem is védték. A Ceko minden nehézség nélkül túljutott a város falain – ami nem volt meglepő, mivel a Föderáció nagy lyukakat ütött rajta, és egyiket sem őrizték.

Ünegen a kapu mögött várt rájuk.

– Jó napot választottunk a gyilkossághoz – mondta, miközben a sikátor felé vezette őket. – Jüan-funak délben jelenése van a főtéren egy háborús megemlékezés miatt, vagyis fényes nappal fog kimozdulni. Szinte észrevétlenül lecsaphatunk rá a sikátorokból.

Aracsával ellentétben Ünegen jobban szeretett emberi formában mutatkozni, amikor nem vette igénybe az alakváltó képességét, hogy átlényegüljön rókaszellemmé. Ám Zsinnek mindig is az volt a benyomása, hogy van valami rókaszerű a viselkedésében. Egyszerre volt ravasz és ijedős, összeszűkített szeme folyton ide-oda cikázott, miközben számba vette az összes lehetséges menekülési útvonalat.

– Akkor mennyi időnk van még? Két óra? – kérdezte Zsin.

– Kicsivel több. Van egy raktár pár sarokra innen, szinte üres. Ott meghúzhatjuk magunkat addig. Aztán, o-ó, könnyen szét tudunk válni, ha rosszul sülnek el a dolgok.

Zsin elgondolkodva fordult a társaihoz.

– Amikor Jüan-fu felbukkan, elfoglaljuk a tér sarkait – döntötte el. – Szunié a délkeleti. Pa-csié az északnyugati, az enyém pedig az északkeleti.

– Eltereljük valamivel a figyelmet? – kérdezte Pa-csi.

– Nem. – Ez általában remek ötletnek számított volna, és Zsin szívesen osztotta Szunira az ámokfutó szerepét, miközben ő maga vagy Pa-csi elvágja a célpont torkát, de egy nyilvános megemlékezésen túl nagy kockázatot jelentett volna a civilek szempontjából. – Karára bízzuk az első lövést. Közben mi megtisztítjuk az utat a hajóig, hogy el tudjunk menekülni, ha ellenállásba ütköznénk.

– Még mindig próbálunk úgy tenni, mintha átlagos zsoldosok lennénk? – kérdezte Szuni.

– Akár. – Eddig meglehetősen jól titkolták a képességeiket, legalábbis sikerült elnémítaniuk mindenkit, aki hírüket vitte volna. Ta-csi nem tudta, hogy a Ceko célba vette. Minél tovább hiszi őket halottnak, annál jobb. – Most keményebb ellenféllel nézünk szembe, mint máskor, szóval tegyétek, amit tennetek kell. Az a fontos, hogy a végén zsákba kerüljön a feje.

Zsin nagy levegőt vett, aztán még egyszer átgondolta magában a tervet, latolgatva az esélyeiket.

Be fog válni. Minden rendben lesz.

Stratégiát szőni a Cekóval olyannak bizonyult, mint sakkozni pár meglehetősen nagy hatalmú, kiszámíthatatlan és bizarr bábuval. Aracsa parancsolt a vizeknek. Szuni és Pa-csi, a dühödt harcosok képesek voltak arra, hogy könnyűszerrel elsöpörjenek a föld színéről teljes osztagokat. Ünegen rókává tudott változni. Kara nemcsak értett a madarak nyelvén, hanem száz méterről is ki tudta lőni egy páva szemét. Csagan pedig… Zsin nem igazán volt tisztában a férfi képességeivel, csupán azt tudta róla, hogy amikor csak teheti, bosszantja őt, de úgy tűnt, el tudja venni az emberek eszét.

Túlzásnak tűnt, hogy mindannyian szerepet vállaltak abban, hogy leterítsenek egy városi hivatalnokot és az őrségét.

Ám Jang Jüan-fu már hozzászokott ahhoz, hogy meg akarják gyilkolni. Hozzá kellett neki, mivel egyike volt a birodalomban megmaradt pár tisztességes hivatalnoknak. Bármerre ment a tartományban, a legszívósabb, legtapasztaltabb katonák osztagával vette magát körül.

Zsin Moag beszámolói alapján tudta, hogy Jang Jüan-fu legalább tizenhárom gyilkossági kísértetet élt túl az utóbbi tizenöt évben. Az őrei már hozzászoktak az árulásokhoz. Természetellenes képességekkel rendelkező harcosokra volt szükség ahhoz, hogy túl lehessen rajtuk jutni. Túlzásba kellett esni.

Amint bejutottak a raktárba, a Ceko semmit nem tehetett, csak várt. Ünegen a fal deszkái között kémlelt kifelé, és közben folyton rángatózott. Csagan és Kara hátukat a falnak támasztva, némán ültek. Szuni és Pa-csi hanyag testtartással, lazán keresztbe font karral álltak, mintha csak a vacsorájukat várnák.

Zsin a földön ült, a légzésére összpontosított, és próbált ügyet sem vetni a halántékába nyilalló fájdalomra.

Úgy számolta, már harminc órája nem vett be ópiumot. Hetek óta nem jutott ilyen messzire. Miközben sétált, összekulcsolta a két kezét, hogy ne rángjanak.

De nem segített. A fejfájás sem múlt el.

Kurva élet.

Először azt hitte, csak a gyász miatt van szüksége az ópiumra. Azt hitte, azért szív, hogy könnyítsen a lelkén, csak alig érezhetően fájjon neki Speer és Altan emléke, és ne fullassza meg a tette miatt érzett bűntudat.

Azt hitte, a bűntudat erre a megfelelő szó. Az alaptalan érzésre, nem az erkölcsi fogalomra. Mert azt mondta magának: nem sajnálja; a mugeniek megérdemelték, amit kaptak; ő soha nem fog a múltba nézni. Csakhogy a tettei emléke óriási űrt hagyott a fejében, ahová minden olyan emberi érzést száműzött, amely fenyegette.

Ám ez a feneketlen űr egyre csak hívogatta, hogy nézzen a mélyére. Zuhanjon bele.

És a főnix nem akarta, hogy felejtsen. A főnix azt akarta, hogy kárörömöt érezzen. A főnix a dühből táplálkozott, és a düh elválaszthatatlanul kötődött a múlthoz. Ezért a főnixnek nap nap után a karmával kellett felszakítania és lángra lobbantania a lány fejében lévő sebeket, mert ettől Zsinnek visszatértek az emlékei, és ezek az emlékek szították benne a dühöt.

Ópium nélkül folyton látomások gyötörték, gyakran még élénkebbek, mint az őt körülvevő valóság.

Néha Altan jelent meg előtte. Legtöbbször azonban más. A főnix emlékek nemzedékeivel árasztotta el. Több ezer speeri imádkozott az istenhez bánatában és kétségbeesésében. Az isten begyűjtötte és elraktározta a szenvedésüket, majd tüzet csiholt belőle.

Az emlékek megtévesztően nyugalmasak is tudtak lenni. Zsin néha barna bőrű gyerekeket látott szaladgálni egy érintetlen, homokos tengerparton. Látott lángokat, amelyek magasra csaptak a parton – nem halotti máglyák, nem pusztító lángok, hanem tábortüzek voltak. Örömtüzek. Kandallók meleg és éltető tüzei.

És néha speerieket látott, eleget ahhoz, hogy benépesítsenek egy virágzó falut. Mindig elkápráztatta, milyen sokan vannak, egy teljes faj. Néha attól tartott, csak a képzeletének szüleményei. Ha a főnix tovább időzött egy-egy emlékképnél, Zsin még hallotta is a beszélgetések foszlányait egy olyan nyelven, amelyet majdnem értett, és megpillantott olyan arcokat, amelyeket majdnem felismert.

A speeriek nem a nikara mondák elvetemült fenevadai voltak. Nem agyatlan harcosoknak mutatkoztak, akivé a Vörös Császár és az utána következő összes uralkodó tette őket. Szerettek, nevettek és sírtak a tűz körül. Emberek voltak.

Ám minden egyes alkalommal, amikor Zsin belesüppedt egy olyan örökség emlékébe, amely nem szállt át rá, látta a távolba vesző láthatáron a hajókat, amelyek a Föderáció tengeri támaszpontja felől indultak útnak.

Ami ezután történt, az színek kavalkádjaként jelent meg, egymásra halmozódó nézőpontok mozaikjaként, amelyek túl gyorsan változtak ahhoz, hogy követni tudja őket. Kiáltások, sikolyok, mozgolódás. A parton felsorakozó rengeteg speeri fegyverrel a kézben.

De ez soha nem volt elég. A Föderáció bizonyára vadembernek nézte őket, akik botokkal szállnak szembe az istenekkel. A feldörrenő ágyúk olyan gyorsan lobbantották lángra a falut, mint a szikra a gyújtóst.

A tornyos hajókról gázbombákat repítettek feléjük, amelyek rémesen ártatlan pukkanással robbantak szét. Ahol földet értek, ott hatalmas, tömött felleg szállt fel, amely savas, sárga füstöt ontott.

A nők a földre zuhantak. A gyerekek rángatóztak. A harcosok sorai megtörtek. A gáz nem ölt azonnal, a feltalálói nem voltak annyira kegyesek.

Aztán kezdetét vette a mészárlás. A Föderáció folyamatosan és válogatás nélkül tüzelt rájuk. A mugeni nyílpuskák egyszerre három nyilat tudtak kilőni. A megannyi fémlövedék nyakakba, koponyákba, végtagokba, szívekbe fúródott.

A kiontott vér márványosra festette a fehér homokot. Az elesett testek nem mozdultak többé. Hajnalban a föderációs tábornokok bevonultak a partra, a bakancsok közönyösen lépkedtek az összezúzott testeken, és haladtak tovább előre, hogy a véráztatta homokba szúrhassák a zászlajukat.

– Van egy bökkenő – szólalt meg Pa-csi.

Zsin visszatért a valóságba.

– Mi?

– Nézd.

A lány egyszeriben csilingelést hallott – egy örömteli hangot, amelynek semmi keresnivalója nem lehetett ebben a romvárosban. A raktár deszkáihoz préselte az arcát. Egy szövetsárkány bukdácsolt végig a tömegen, az alatta sétáló táncosok emelték magasba sátorrudakkal. Őket zászlókat és szalagokat lengető táncosok követték, akiket zenészek kísértek, a kormányzati tisztviselőket pedig élénkpiros hordszékeken vitték. Utánuk menetelt a tömeg.

– Azt mondtad, kisebb ünnepség lesz – nehezményezte Zsin. – Nem egy kibaszott felvonulás.

– Egy órája még úgy volt, hogy csendes megemlékezést tartanak – bizonygatta Ünegen.

– Most meg az egész város itt van a téren. – Pa-csi a deszkák között kémlelt kifelé. – Még mindig tartani akarjuk magunkat a „civil áldozatok nélkül” szabályhoz?

– Igen – felelte Csagan, mielőtt Zsin válaszolhatott volna.

– Olyan ünneprontó vagy – mondta Pa-csi.

– A tömegben könnyebb kiiktatni egyetlen embert – vélekedett Csagan. – Több lehetőségünk nyílik közel kerülni hozzá. Csapjatok le rá, mielőtt felfedeznének, aztán szívódjatok fel, mielőtt az őrök észbe kapnak.

Zsin szerette volna azt mondani, ez rengeteg szemtanú, de az elvonás miatt jelentkező görcsök meggátolták. Az izmait fájdalom árasztotta el, amely a hasában kezdődött, aztán szétterjedt, olyan hirtelen, hogy egy pillanatra elsötétült előtte a világ, és csak annyit tudott tenni, hogy zihálva a mellkasához kapott.

– Jól vagy? – kérdezte Pa-csi.

Epe tört fel a torkából, mielőtt válaszolhatott volna. Öklendezni kezdett. Az émelygés második hulláma gyötörte a gyomrát. Aztán jött egy harmadik is.

Pa-csi a vállára tette a kezét.

– Zsin!

– Jól vagyok – mondta körülbelül ezredjére.

Nem volt jól. Ismét lüktetett a feje, és ezúttal elfogta a hányinger is, összeszorult a mellkasa, és nem csillapult, amíg nyöszörögve térdre nem rogyott.

Hányás terítette be a padlót.

– Változik a terv – jelentette be Csagan. – Zsin, menj vissza a hajóra.

A lány megtörölte a száját.

– Nem.

– Hidd el, nem vagy olyan állapotban, hogy a hasznunkra legyél.

– Én vagyok a parancsnokotok. Szóval fogd be, és tedd, amit mondok.

Csagan szeme összeszűkült. A raktárban csend lett.

Zsin hónapok óta viaskodott Csagannal, hogy kié legyen az irányítás. A férfi folyton megkérdőjelezte a döntéseit, minden alkalmat megragadott, hogy világossá tegye, szerinte Altan ostoba döntést hozott, amikor őt nevezte ki parancsnoknak.

És az igazat megvallva ezt Zsin is így gondolta.

Szörnyen ment neki a vezetés. Az utóbbi három hónapban a legtöbb haditerve arról szólt, hogy a Ceko minden tagja egyszerre támadjon, és akkor hátha senkinek nem esik bántódása.

De parancsnoki képességeitől függetlenül ott kellett lennie. Az elejétől a végéig részt kellett vennie ebben. Mióta elhagyták Speert, egyre súlyosbodtak az elvonási tünetei. A Moag rájuk bízta első pár küldetés során még nagyrészt észnél volt. Aztán ahogy feltörtek benne a végtelen öldöklés, a sikolyok és a csatatérrel kapcsolatos emlékképek, újra és újra fellobbant benne a harag, mígnem már az ébren töltött ideje zömében az ópium hatása alatt állt, és még józanon is úgy érezte, hogy alig választja el valami az őrülettől, mert a kibaszott főnix soha nem fogta be a csőrét.

Hátrébb kellett vonszolnia magát a szakadéktól. Ha nem képes elvégezni ezt az alapszintű, egyszerű feladatot, nem tud megölni valami városi hivatalnokot, aki még csak nem is sámán, akkor aligha lesz képes szembeszállni a császárnővel.

És nem csúszhatott ki a kezéből a lehetőség, hogy bosszút álljon. Egyedül a bosszú volt az övé.

– Ne veszélyeztesd a küldetést – mondta Csagan.

– Ne bánj velem lekezelően – vágott vissza a lány.

Csagan felsóhajtott, és Ünegenhez fordult. – Szemmel tartanád? Adok neked egy kis laudánumot.

– Azt hittem, nekem vissza kell mennem a hajóhoz – kifogásolta Ünegen.

– Változott a terv.

– Jó. – Ünegen megrándította a vállát. – Ha muszáj.

– Ugyan már! – háborodott fel Zsin. – Nem kell mellém dajka.

– A tömeg szélén fogsz várakozni – parancsolta neki Csagan semmibe véve a tiltakozását. – El sem mozdulsz Ünegen mellől. Ti ketten lesztek az erősítés, és csak végső esetben szálltok be.

Zsin felmordult.

– Csagan…

– Végső esetben – ismételte meg a férfi. – Már így is elég ártatlant öltél meg.

Eljött az idő. A Ceko tagjai egyesével kimerészkedtek a raktárból, és elvegyültek a tömegben.

Zsin és Ünegen minden gond nélkül Adlaga lakosaihoz csapódott. A főutcák megteltek civilekkel, mindenki a saját nyomorúságával volt elfoglalva, és olyan sokféle zaj támadt körülöttük, és annyi látnivaló özönlött feléjük minden irányból, hogy Zsin azt sem tudta, merre fordítsa a fejét, ezért enyhe, de nem szűnő rémületet érzett.

Gongok és harci dobok fülsértően disszonáns egyvelege nyomta el a menet elején pengetett lant hangját. Amikor a kereskedők befordultak egy újabb sarkon, harsányan kínálták a portékáikat, olyan sietve és éles hangon közölték az árakat, mintha kitelepítésre figyelmeztették volna a lakosokat.

Ünnepélyes, piros konfetti árasztotta el az utcákat. A gyerekek és a fellépők marokszámra szórták a piros papírfecniket, amelyek minden felületet beborítottak.

– Honnan volt erre pénzük? – motyogta Zsin. – A Föderáció az éhhalál szélére sodorta őket.

– Szinegard küldhetett nekik – vetette fel Ünegen. – Hogy megünnepeljék a háború végét. Hogy örüljenek, és hűségesek maradjanak.

Zsin bármerre nézett, ételt látott. Nyársra tűzött óriási dinnyekockákat. Vörös babos zsemlét. Az utcákat szójaszósztól csöpögő zsemlegombócot és lótuszmagos süteményt kínáló bódék szegélyezték. A kereskedők szakértő mozdulatokkal forgatták a tojásos lepényeket, és Zsinnek az olaj sercegésétől bármilyen más helyzetben korogni kezdett volna, ám most a mindent átható illattól leginkább felfordult a gyomra.

Egyszerre tűnt igazságtalannak és lehetetlennek, hogy itt ennyi étel legyen. Alig pár napja haladtak el olyan emberek mellett, akik a folyóba fojtották a csecsemőket, mert azt gyorsabb és kegyesebb végnek tartották a lassú éhhalálnál.

Ha mindez Szinegardból jött, akkor az azt jelentette, hogy a birodalmi bürokráciának végig léteztek élelmiszerraktárai. Miért zárolták ezeket a háború alatt?

Ha Adlaga lakosaiban fel is merült ez a kérdés, semmi jelét nem mutatták. Mindenki nagyon boldognak tűnt. Az arcok kisimultak, az emberek megkönnyebbültek, mert a háború véget ért, a birodalom győzött, és biztonságban érezhették magukat.

És emiatt Zsin ádáz haragra gerjedt.

Sohasem tudta kezelni az indulatait, ezzel tisztában volt. A Szinegardon folyton dühösen és megfontolatlanul cselekedett, csak később foglalkozott a következményekkel. Ám most állandóan dühöngött, kimondhatatlan harag kerekedett felül rajta, amit nem tudott sem magában tartani, sem uralni.

Ám azt sem akarta, hogy mindez megszűnjön. Páncélként használta a dühöt. A harag segített neki megfeledkezni arról, amit tett. Mert mindaddig, amíg dühöngött, rendben volt a dolog – észszerűen cselekedett. Tartott attól, hogy ha elpárolog a dühe, talán darabjaira hullik a lénye.

Próbálta elterelni a figyelmét, és a tömeget pásztázta, hátha meglátja Jang Jüan-fut és az őreit. Próbált az aktuális feladatra összpontosítani.

Az istene azonban nem hagyta.

Öld meg őket – biztatta a főnix. Nem érdemlik meg a boldogságot. Nem harcoltak.

Hirtelen megjelent előtte a lángokban álló piac képe. Eszeveszetten rázta a fejét, próbálta elnémítani a főnix hangját.

– Nem, hagyd abba…

Égesd el őket.

Hőség árasztotta el a tenyerét. Összerándultak a belei. Nem, nem itt, nem most. Összeszorította a szemét.

Égesd porrá őket.

Egyre gyorsabban vert a szíve, összeszűkült, majd tágra nyílt a szembogara. Lázasnak érezte magát. A tömeg hirtelenjében megtelt ellenséggel. Az egyik pillanatban mindenki kék egyenruhás, felfegyverzett föderációs katona volt, a másikban visszaváltoztak civillé. Zsin fulladozott, mélyet lélegzett, próbálta a levegőt a tüdejébe erőltetni. Összeszorított szemmel igyekezett újra elűzni a düh vörös ködét.

Ezúttal nem sikerült neki.

A nevetéstől, a zenétől, a körülötte álló, mosolygó arcoktól legszívesebben felsikoltott volna.

Hogy merészeltek élni ezek az emberek, amikor Altan meghalt? Rémesen igazságtalannak tűnt, hogy az élet ment tovább, és a város lakosai egy olyan háború végét ünnepelték, amelyet nem ők nyertek meg maguknak, és nem ők szenvedtek miatta.

A lány kezei egyre csak lángoltak.

Ünegen megragadta a vállát.

– Azt hittem, összeszedted magad.

Zsin összerezzent, és hátrafordult.

– Így is van! – sziszegte. Túl hangosan.

A körülötte lévő emberek hátrálni kezdtek.

Ünegen a tömeg széléhez vonszolta, az adlagai romok árnyékának biztonságába.

– Felhívod magadra a figyelmet.

– Jól vagyok, Ünegen, csak engedj el…

Nem engedte el.

– Meg kell nyugodnod.

– Tudom…

– Nem. Úgy értettem, most azonnal. – A lány háta mögé bökött. – Itt van.

Zsin megfordult.

És ott ült a császárnő egy vörös selyemmel borított palankinon, akár egy menyasszony.

2

Amikor Zsin utoljára találkozott Szu Ta-csival, magas láz gyötörte, és túlságosan félrebeszélt ahhoz, hogy bármit is érzékeljen a császárnő arcán kívül. Csodás, igéző arca volt porcelánfehér bőrrel és pilleszárnyakat idéző szemekkel.

A császárnő éppolyan ellenállhatatlanul nézett ki, mint mindig. A mugeni megszállás után mindenki tíz évvel idősebbnek tűnt. Kimerültek és megnyomorodtak az emberek, ám a császárnő sápadt és kortalan volt, mintha semmi bántódása nem esett volna, mintha a halandók számára hozzáférhetetlen, túlvilági síkon létezett volna.

Zsin levegő után kapkodott.

Ta-csinak nem kellett volna ott lennie.

Ennek nem így kellett volna történnie.

Képek jelentek meg a lány előtt Ta-csi összetört testéről. A fehér márványon csattanó fejéről. Az elmetszett, sápadt nyakáról. A szénné égett testéről – de Zsin nem égette volna el azonnal. Lassan akart végezni vele, ki akart élvezni minden pillanatot.

Lassanként ujjongásban tört ki a tömeg.

A császárnő kihajolt a függönyök között, és a magasba emelte a kezét, amely annyira fehér volt, hogy szinte csillogott a napfényben. Mosolygott.

– Győztünk! – kiáltotta. – Túléltük.

Zsinben fellángolt a harag, olyan erősen, hogy csaknem felperzselte. Úgy érezte, mintha hangyák csipkednék az egész testét, ő pedig nem seperheti le őket magáról – valamiféle ingerültség bugyogott benne, könyörögve neki, hogy hagyja szétáradni.

Hogyan lehetett életben a császárnő? Zsin a puszta ellentmondástól is ádáz haragra gerjedt. Altan, Ircsa mester és olyan sok ember meghalt, Ta-csin pedig egyetlen karcolás sem látszott. Olyan nemzet feje volt, amelynek több millió lakosa vesztette életét egy értelmetlen megszállásban – egy általa előidézett megszállásban –, ő pedig úgy nézett ki, mintha bálba készülne.

Zsin támolyogva indult el felé.

Ünegen azonnal visszarántotta.

– Mit művelsz?

– Szerinted? – kérdezett vissza, miközben kicsavarta a karját Ünegen szorításából. – Elkapom. Menj, hívd ide a többieket, szükségem lesz az erősítésre…

– Elment az eszed?

– Itt van a szemünk előtt! Soha többé nem kínálkozik ilyen jó alkalom!

– Akkor hadd csinálja Kara.

– Kara itt nem tudja célba venni – sziszegte Zsin.

Kara a romos harangtoronyban várakozott, ehhez túlságosan magasan volt. Nem tudta volna lelőni – nem találta volna el a hordszék ablakain és a tömegen keresztül. A palankinban a császárnő minden oldalról védve volt, egy elölről érkező lövést pedig a közvetlenül előtte álló őrök védtek volna ki.

És Zsint jobban aggasztotta, hogy Kara talán nem is fog lőni. Mostanra már neki is meg kellett pillantania a császárnőt, de talán nem akar a tömegbe lőni, vagy nem akarja felfedni a Ceko rejtekhelyét, mielőtt valamelyikük rendes lövést tudna leadni. Lehet, hogy az óvatosság mellett dönt.

Zsint nem érdekelte az óvatosság. A világegyetemtől kapta ezt a lehetőséget. Percek alatt véget vethetne az egésznek.

A főnix ostromolni kezdte az elméjét, buzgón és türelmetlenül. Gyere, gyermek… Adj utat nekem…

Zsin a tenyerébe mélyesztette a körmét. Még nem.

Túl messze volt a császárnőtől. Ha most lobban lángra, a téren mindenki meghal.

Kétségbeesetten szerette volna, ha jobban tudja uralni a tüzet. Vagy egyáltalán uralni. Ám a főnixnek nem lehetett csak úgy parancsolni.

A főnix fülsértő, zűrzavart okozó tüzet akart, amely mindent felemészt, amerre a szem ellát.

És amikor a lány megszólította az istent, nem tudott különbséget tenni kettejük vágyai között, a főnix akarata és az ő akarata egyetlen halálos késztetéssé olvadt egybe azzal a céllal, hogy még tovább szítsa a tüzet.

Zsin próbált valami másra gondolni, bármire, csak ne a dühre és a bosszúra. Ám amikor a császárnőre nézett, semmi mást nem látott, csak lángokat.

Ta-csi felpillantott. Egyenesen a lány szemébe nézett. Felemelte a kezét és integetett.

Zsin megmerevedett. Nem tudta elfordítani a tekintetét. Ta-csi szeme ablakká, majd emlékekké, és végül füstté, tűzzé, holttestekké és csontokká változott át, és Zsin érezte, hogy zuhan, zuhan a fekete óceán felé, ahol semmi mást nem látott, csak az emberi fáklyaként égő Altant, aki lángra lobbantotta magát a rakparton.

Ta-csi szája gonosz mosolyba görbült.

Aztán minden figyelmeztetés nélkül petárdák robbantak Zsin háta mögött – bumm-bumm-bumm –, amitől majdnem kiugrott a szíve a mellkasából.

Hirtelenjében rikoltozni kezdett, a fülére tapasztotta a kezét, miközben az egész teste rázkódott.

– Csak petárda! – kiáltotta Ünegen, és lerángatta Zsin kezét a fejéről. – Csak petárda.

De ez semmit sem jelentett. Zsin tudta, hogy petárda, de ez egy gondolat volt, és az észérvek semmit sem értek, amikor becsukta a szemét, és minden egyes robbanáskor szanaszét repülő végtagok és sikoltozó gyerekek jelentek meg a lelki szemei előtt.

Látott egy férfit, aki egy szétbombázott épület padlódeszkáiba kapaszkodva lógott a semmiben, csúszós ujjakkal próbált fogást találni a lefelé hajló fapallókon, hogy ne zuhanjon az alatta égő törmelék közé. Látott falakhoz tapadó férfiakat és nőket, akikre fehér por telepedett. Akár szobornak is hihette volna őket, ha nem terült volna el körülöttük a vér sötét árnyéka.

Túl sok ember gyűlt össze körülötte. Úgy érezte, csapdába esett. Térdre rogyott, a kezébe temette az arcát. Amikor legutóbb ilyen nagy tömegbe keveredett, akkor az emberek fejvesztve menekültek Khurdalain belvárosának rémségei elől. Zsin felkapta a fejét, körbenézett, kereste a menekülési útvonalat, de nem találta, csak az összezsúfolódott testekből álló, végtelen falakat látta maga körül.

Ez már túl sok volt. Túl sok látvány, túl sok információ – az elméje összeroskadt, lángnyelvek csaptak fel a vállából, lángbuborékok hagyták el a testét, majd robbantak fel fölötte a levegőben, amitől csak még erősebben reszketett.

És olyan sok ember volt ott egymás hegyén-hátán, felé nyújtózó karok nyüzsgő tömegét alkották, névtelen és arctalan egységet, amely szét akarta őt tépni.

Ezrek, százezrek – és te eltörölted őket a föld színéről, az ágyukban gyújtottad fel őket…

– Zsin, hagyd abba! – kiáltotta Ünegen.

De ez nem ért semmit. A tömeg oszlani kezdett a lány körül. Az anyák hátrébb rángatták a gyerekeiket. A háborút megjárt emberek mutogattak és kiáltoztak.

Zsin lenézett magára. Füst kígyózott minden testrészéről.

Ta-csi hordszéke eltűnt, kétségtelenül biztonságos helyre vitték. Zsin jelenléte intő jel volt, amelyet nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Birodalmi őrök sora tört magának utat feléjük a zsúfolt utcán, magasba emelték a pajzsukat, és egyenesen a lányra szegezték a dárdájukat.

– Ó, a kurva életbe! – káromkodott Ünegen.

Zsin tétován hátrálni kezdett, maga elé tartotta a tenyerét, mintha nem is az övé lett volna. Valaki másnak az ujjai szikráztak a tűztől. Valaki más hívta le a főnixet ebbe a világba.

Tűzre velük!

Zsinben lüktetett a tűz. Érezte, hogy a szeme mögött majdnem kipukkannak az erek. A nagy nyomástól belenyilallt a fájdalom a tarkójába, és egy látomás jelent meg előtte.

Öld meg őket.

Az őrök kapitánya kiadta a parancsot. A milícia a lányra vetette magát. Aztán Zsinben feltámadt a védekezőösztön, és minden önuralmát elvesztette. Fülsiketítő csöndet hallott a fejében, aztán egy magas, éles hangot, egy isten győzedelmes csettegését. Az isten tudta, hogy diadalt aratott.

Amikor a lány végül Ünegenre nézett, nem embert látott, hanem szénné égett holttestet, a málló hús alatt megcsillanó fehér csontokat. Látta, hogy a társa másodpercek alatt hamuvá ég, és megdöbbent azon, mennyire makulátlan volt az a hamu, elmondhatatlanul jobban tetszett neki annál az átláthatatlan csont- és hústömegnél, amely most alkotta Ünegent…

– Hagyd abba! – kiáltotta a fiú.

Nem sikolyt hallott, hanem szűkölő esedezést. A másodperc törtrészére felvillant előtte Ünegen arca a hamun keresztül.

Zsin épp azon volt, hogy végezzen vele. Tudta, hogy ezt teszi, mégsem tudott leállni.

A saját végtagjait sem tudta mozgatni. Földbe gyökerezett lábbal állt, minden végtagjából lángok csaptak fel, mozdulatlanságra ítélve őt, mintha kőbe zárták volna.

Égesd el – nógatta a főnix.

– Nem, elég…

Ezt akarod.

Nem ezt akarta. De nem lett vége. Miért terjedt volna ki a főnix ajándéka arra, hogy irányítani is tudja a képességeit? Ez az ajándék folyton fokozódó éhségnek bizonyult, a tűz pusztított, és még több mindent fel akart emészteni. Mairinen Tirza egykor figyelmeztette erre, de ő nem hallgatott rá, és most Ünegen meg fog halni…

Valamit a szájára szorítottak. Érezte a laudánum ízét. Sűrű, édes és émelyítő volt. A rémület és a megkönnyebbülés küzdött egymással a fejében, miközben fulladozott, kapálózott, és hullámzott a mellkasa. Ám Csagan erre válaszul csak még erősebben szorította a nedves ruhát az arcához.

Elfolyósodott a lába alatt a talaj. Tompa kiáltás tört fel belőle.

– Lélegezz – utasította Csagan. – Fogd be. Csak lélegezz.

Zsin fulladozott a szirupos és ismerős szagtól, Enki nagyon sokszor készített neki ilyen keveréket. Küzdenie kellett azért, hogy ne ellenkezzen, elnyomta magában a természetes ösztönöket – azt parancsolta nekik, hogy csendesedjenek el, mert ennek így kell történnie.

Ettől nem volt egyszerűbb elfogadni.

Kibicsaklott alóla a lába. A válla előreesett. Összerogyott Csagan mellett.

A férfi felrángatta, a nyakába tette a karját, majd a lépcső felé támogatta. Nyomukban füst gomolygott. A hő nem ártott Zsinnek, viszont látta, hogy Csagan haja összetekeredik, és feketedni kezd a vége.

– Kurva élet – dünnyögött a férfi.

– Hol van Ünegen? – motyogta a lány.

– Jól van, nem lesz semmi baja…

Zsin mindenképp látni akarta, de túlságosan elnehezedett a nyelve ahhoz, hogy ismét meg tudjon szólalni. A térde teljesen használhatatlanná vált, mégsem érezte, hogy elesne. A nyugtató bekerült a vérkeringésébe, és a világ könnyed és légies hellyé, tündérek birodalmává lett. Hallotta, hogy valaki felkiált. Érezte, hogy valaki felemeli, és a szampán aljába fekteti.

Még utoljára hátra tudta fordítani a fejét.

A láthatáron az egész kikötőváros fényárban úszott, akár egy világítótorony – minden mólón lámpást gyújtottak, megszólaltatták a harangokat és füstjelzőket.

Minden birodalmi őrszem láthatta a jelzést.

Zsin ismerte a milícia használta kódokat. Tudta, mit jelentenek ezek a jelzések. Most indítottak fejvadászatot a trón árulói ellen.

– Gratulálok – jegyezte meg Csagan. – Ránk uszítottad az egész milíciát.

– Most mihez kezdünk…?

A nyelve nehézkesen forgott a szájában. Képtelen volt beszélni.

Csagan a vállára tette a kezét, és lefelé nyomta.

– Feküdj le.

Zsin zsák módjára zuhant az ülések alá. Nagyra nyitotta a szemét, és látta, hogy az orrától alig pár centiméternyire van a hajó fapadlója, olyan közel, hogy az emlékezetébe véshette volna az erezetét. A fán végigfutó vonalak tintaképekké alakultak át. Zsint magukkal ragadták ezek a képek, aztán a tinta színekkel telt meg, és piros-fekete-narancssárga világgá változott át.

Megnyílt a szakadék. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor erre sor kerülhetett – amikor annyira önkívületbe esett, annyira elvesztette az önuralmát, hogy nem tudta távol tartani magától az egyetlen dolgot, amire máskor gondolni sem volt hajlandó.

A hosszú íj alakú sziget fölött repült, látta, ahogy kitör a tűz a hegyből, a megolvadt láva végigcsorog a csúcson, és patakokban zúdul lefelé az odalent elterülő városokra.

Látta a kioltott életeket, a szempillantás alatt elégett, megsemmisült és füstté vált embereket. Olyan egyszerű volt ezt véghez vinni, mint elfújni egy gyertyát, mint összenyomni egy molylepkét. Csak akarnia kellett és megtörtént. Teljesült az akarata, akár egy istennek.

Mindaddig, amíg messziről, madártávlatból látta az eseményeket, nem érzett bűntudatot. Inkább valamiféle kíváncsiság fogta el, mintha csak egy hangyabolyt gyújtott volna fel, mintha csak egy bogarat nyársalt volna fel a késére.

A rovarok megölése nem okozott neki lelkiismeret-furdalást, gyermeki érdeklődéssel figyelte, ahogy haláltusájuk közepette vonaglanak.

Ez nem emlék vagy látomás volt, hanem egy illúzió, amelyet ő maga teremtett magának, ehhez tért vissza minden egyes alkalommal, amikor elvesztette az önuralmát, és amikor a társai bedrogozták.

Látni akarta – táncolnia kellett ennek az emléknek a peremén, holott nem is rémlett ilyen emléke. Egy gyilkos istenekre emlékeztető, hűvös közöny és a tettével járó, megsemmisítő bűntudat között imbolygott. Úgy játszott a bűntudattal, ahogyan a gyerekek a gyertya lángja fölé nyújtják a kezüket, elég közel merészkedve ahhoz, hogy épp megérezzék bőrükön a fájdalom lángnyelveit.

Ez a fejben megvalósuló önostorozás megfelelt annak, mintha belemélyesztette volna a körmét egy nyílt sebbe. Természetesen tudta a választ, csak nem akarta beismerni senkinek sem – hogy abban a pillanatban, mikor megsemmisítette a szigetet, amikor gyilkos lett, nagyon is kívánta ezt.

– Jól van? – kérdezte Ramsza. – Miért nevet?

– Rendben lesz – felelte Csagan.

Igen, szerette volna Zsin ezt kiáltani, igen, minden rendben, csak álmodik, csak az itteni és a másik világ között rekedt, csak elragadta a tettei víziója. Forgolódott a szampán aljában, addig kuncogott, amíg a nevetése hangos, ziháló zokogásba nem fordult, és aztán addig sírt, hogy a végén már nem is tudta kinyitni a szemét.

3

– Kelj fel.

Valaki erősen belecsípett a lány karjába. Erre azonnal felült. A jobb kezével az övéhez nyúlt, de az a késsel együtt a másik kabinban volt. A bal kezét vakon belevágta a bal oldalán lévő emberbe.

– Baszd meg! – kiáltott fel Csagan.

Zsin csak nehezen tudta kivenni az arcát. A férfi felegyenesedett, kinyújtotta a kezét, hogy megmutassa, nincs nála fegyver, csak egy vizes rongy.

Zsin lázasan tapogatta a nyakát és a csuklóját. Tudta, hogy nincs megkötözve, tudta, de ellenőriznie kellett.

Csagan gyászosan dörzsölgette az arcán keletkezett friss zúzódást.

Zsin nem kért bocsánatot, amiért megütötte. A férfinak kellett volna jobban észnél lennie. A többiek mind tudták. Tudták, hogy kéretlenül nem érinthetik meg a lányt. Nem közelíthetnek hozzá hátulról. Nem tehetnek hirtelen mozdulatokat, nem adhatnak ki váratlan hangokat, hacsak nem akarják az Omonod-öböl fenekére süllyedt, elszenesedett széndarabként végezni.

– Mennyi ideig voltam kiütve? – kérdezte reszelős hangon.

Döglött ízt érzett a szájában, és olyan száraz volt a nyelve, mintha órákon át egy deszkát nyalogatott volna.

– Pár napig – felelte a férfi. – Elég hamar kipattantál az ágyból.

– Pár napig?

Csagan megvonta a vállát.

– Azt hiszem, elnéztem az adagolást. De legalább nem öltelek meg.

Zsin megdörzsölte száraz szemét, amelynek sarkából odaszáradt csipa pergett le. Megpillantotta magát az ágy melletti tükörben. Nem vöröslött a szembogara – minden alkalommal, amikor opiátokat vett magához, eltartott egy ideig, mire megint visszaváltozott feketére –, de a szeme fehérje vérben forgott, tele volt megduzzadt és pókhálóként terjeszkedő, dühös erekkel.

Lassanként beszivárogtak az emlékek a gondolatai előterébe, átküzdötték magukat a laudánum ködén, hogy a helyükre kerüljenek. Zsin összeszorította a szemét, próbálta elkülöníteni a történteket az álmaitól. Összerándult a gyomra, amikor a gondolatai komótosan kérdésekké fogalmazódtak.

– Hol van Ünegen…?

– A testének több mint a fele megégett. Majdnem megölted. – Csagan katonás hangjába semmi együttérzés nem vegyült. – Nem hozhattuk magunkkal, ezért Enki vele maradt, hogy gondoskodjon róla. És ők már, o-ó, nem jönnek vissza.

Zsin pislogott párat abban a reményben, hogy kitisztul a körülötte lévő, homályos világ. Szédülés fogta el minden egyes mozdulatra.

– Micsoda? Miért?

– Mert kiléptek a Cekóból.

Kellett pár másodperc, mire a lány ezt felfogta.

– De… de azt nem tehetik.

Rémület tört utat magának a mellkasában, sűrűn és fojtogatón. Enki volt az egyetlen orvosuk, Ünegen a legjobb kémük. Nélkülük csak hat tagja maradt a Cekónak.

Hat emberrel nem lehetett megölni a császárnőt.

– Igazán nem hibáztathatod őket – jegyezte meg Csagan.

– De hát felesküdtek!

– Tirnek tettek esküt. Aztán Altannak. Semmi sem kötelezte őket arra, hogy egy hozzád hasonló, alkalmatlan parancsnok mellett maradjanak. – Csagan oldalra biccentette a fejét. – Gondolom, mondanom sem kell, hogy Ta-csi megúszta.

Zsin ellenségesen meredt a férfira.

– Azt hittem, az én oldalamon állsz.

– Azt ígértem, segítek neked megölni Szu Ta-csit. Azt nem mondtam, hogy fogom majd a kezed, miközben a hajó egész legénységének az életét veszélybe sodrod.

– De a többiek… – Hirtelen megrémült. – Ők még velem vannak, ugye? Hűségesek?

– Ennek semmi köze a hűséghez. Rettegnek.

– Tőlem?

– Nem körülötted forog a világ, tudtad? – Csagan lebiggyesztette az ajkát. – Maguktól rettegnek. Nagyon magányos feladat sámánnak lenni ebben a birodalomban, különösen, ha nem tudod, mikor fog elmenni az eszed.

– Tudom. Ezt megértem.

– Semmit sem értesz. Nem attól félnek, hogy megbolondulnak. Tudják, hogy ez be fog következni. Tudják, hogy hamarosan olyanok lesznek, mint Fejlen. A saját testükben raboskodnak. És amikor eljön az a nap, azoknak az embereknek a közelében akarnak lenni, akik véget tudnak ennek vetni. Ezért vannak még mindig itt.

A Ceko maga iktatja ki a saját tagjait – mondta egyszer Altan. A Ceko gondoskodik az övéiről.

Ez azt jelentette, hogy megvédik egymást. Azt is jelentette, hogy megvédik a világot egymástól. A Ceko olyan volt, mint az akrobatikus mutatványokat végrehajtó gyerekek, akik a veszély közepette egymásba kapaszkodnak, a többiekre támaszkodnak, hogy ne zuhanjanak a mélybe.

– Parancsnokként az a felelősséged, hogy megvédd őket – jelentette ki Csagan. – Azért vannak veled, mert félnek, és nem tudják, hova máshova mehetnének. De minden egyes ostoba döntéseddel veszélybe sodrod őket, pláne, amikor teljesen elveszíted az önuralmad.

Zsin felnyögött, két keze közé fogta a fejét. Minden egyes szó úgy hatott rá, mintha kést döftek volna a dobhártyájába. Tudta, hogy elkúrta, de mintha Csagan túlságosan is nagy örömet lelt volna abban, hogy ezt a fejéhez vághatja.

– Csak hagyj békén.

– Nem. Kelj fel, és ne viselkedj úgy, mint egy csitri.

– Csagan, kérlek.

– Egy romhalmaz vagy, baszd meg.

– Tudom.

– Igen, Speer óta tudod ezt, mégsem leszel jobban, csak egyre rosszabbul. Mindent ópiummal próbálsz helyrehozni, és ez tönkretesz téged.

– Tudom – suttogta a lány. – Én csak… Ez mindig ott van, ordít a fejemben…

– Akkor kerekedj rajta felül.

– Nem tudok.

– Miért nem? – kérdezte undorodva a férfi. – Altannak sikerült.

– De én nem vagyok Altan. – Nem tudta visszatartani a könnyeit. – Ezt akartad közölni velem? Nem vagyok olyan erős, mint ő, nem vagyok olyan okos, mint ő, nem tudom megtenni, amire ő képes volt…

Csagan harsányan felnevetett.

– Ó, hát ez világos.

– Akkor legyél te a parancsnok. Egyébként is úgy viselkedsz, mintha az lennél, akkor miért nem veszed át ezt a tisztséget? Engem kurvára nem zavarna.

– Mert Altan téged nevezett ki parancsnoknak – felelte egyszerűen a férfi. – És köztünk szólva, én legalább tudom, hogy tartsam tiszteletben az akaratát.

Erre Zsin elhallgatott. Csagan előrehajolt.

– Ezt a terhet te viseled. Ezért meg fogod tanulni, hogyan parancsolj magadnak, és neki fogsz látni, hogy megvédd a többieket.

– De mi van, ha ez nem lehetséges? – kérdezte a lány.

Csagan fakó szeme rá szegeződött.

– Őszintén? Akkor meg kellene ölnöd magad.

Zsinnek fogalma sem volt, hogy feleljen erre.

– Ha úgy gondolod, nem tudsz felülkerekedni ezen, akkor meg kellene halnod. Mert ez szét fog rágni. A tűz csatornájává fogja átalakítani a tested, és mindent feléget, nemcsak a civileket, nemcsak Ünegent, hanem körülötted mindenkit, mindent, amit valaha is szerettél, vagy ami valaha is fontos volt neked. És miután hamuvá égetted a világodat, majd azt fogod kívánni, bárcsak meghalnál.

Miután sikerült újra visszanyernie az irányítást a mozdulatai fölött, és végig tudott menni a folyosón anélkül, hogy felbukott volna, megkereste a kantinban lévő társait.

– Ez meg mi? – kérdezte Ramsza, és kiköpött valamit az asztalra. – Madárürülék?

– Gojibogyó – felelte Pa-csi. – Talán nem jó a kásába?

– Penészes.

– Minden penészes.

– De azt hittem, feltöltjük a készleteinket – nyivákolt Ramsza.

– Mégis milyen pénzből? – kérdezte Szuni.

– Mi vagyunk a Ceko! – kiáltott fel Ramsza. – Lophattunk volna valamit.

– Hát, nem mintha…

Pa-csi hirtelen elhallgatott, amikor meglátta az ajtóban álló Zsint. Ramsza és Szuni is arrafelé fordították a fejüket. Mindenki elnémult.

A lány is rájuk bámult, miközben egyáltalán nem találta a szavakat. Azt hitte, tudja, mit fog mondani nekik. Most azonban legszívesebben sírva fakadt volna.

– Már a hasadra sütött a nap – szólalt meg végül Ramsza. Arrébb rúgott egy széket, hogy a lány le tudjon rá ülni. – Éhes vagy? Rémesen festesz.

Zsin csak pislogott. Rekedt suttogásként jöttek ki a hangok a száján.

– Csak azt akartam mondani…

– Ne – vágott közbe Pa-csi.

– De én csak…

– Ne – ismételte meg Pa-csi. – Tudom, hogy nehéz. Egyszer majd megtanulod. Ahogy Altan.

Szuni az egyetértése jeléül némán bólintott.

Zsin még nagyobb késztetést érzett arra, hogy sírva fakadjon.

– Ülj le – kérte Ramsza szelíden. – Egyél valamit.

Zsin elbotorkált a pultig, próbálta megtölteni a tálját. Ügyetlen volt, és a kása a merőkanálról a padlóra pottyant. Elindult az ajtó felé, de ingott a talpa alatt a talaj. Összeroskadt a széken, erősen zihált.

Senki nem szólt semmit.

Kinézett a hajóablakon. Elképesztően gyorsan haladtak a háborgó vízen. Nem lehetett látni a partot. Egy hullám gördült végig a hajó alatt, és Zsin legyűrte magában az ennek nyomán rátörő hányingert.

– Legalább Jang Jüan-fuval sikerült végezni? – kérdezte valamivel később.

Pa-csi bólintott.

– Szuni kiiktatta a zűrzavarban. A falhoz vágta a fejét, és az óceánba dobta a testét. Az őrei mind Ta-csit menekítették, ezért nem foglalkoztak velünk. Úgy tűnik, mégis bevált a figyelemelterelő taktika. El akartuk mondani, de te, o-ó, nem voltál olyan állapotban.

– Nagyon betéptél – magyarázta Ramsza. – A padlón nevetgéltél.

– Értem – felelte a lány. – És most Ankhilun felé tartunk?

– Amilyen gyorsan csak tudunk. Az egész Birodalmi Gárda a nyomunkban van, de nem hiszem, hogy Moag területére is követnének.

– Azt én sem – motyogta Zsin.

Beletette a kanalat a kásába. Ramsza igazat mondott a penésszel kapcsolatban. A zöldesfekete foltok olyan nagyra terebélyesedtek, hogy szinte az egész étel ehetetlen volt. Felkavarodott a gyomra. Eltolta maga elől a tálat.

A többiek az asztal körül fészkelődtek, pislogtak, egymás szemébe néztek, de a lány tekintetét kerülték.

– Hallottam, hogy Enki és Ünegen elmentek.

Ezt a kijelentést üres pillantások és vállvonogatások követték. Zsin nagy levegőt vett.

– Tehát azt hiszem, azt akartam mondani, hogy…

Pa-csi félbeszakította, mielőtt folytathatta volna.

– Mi nem megyünk sehová.

– De ti…

– Nem szeretem, ha hazudnak nekem. És kifejezetten utálom, ha elárulnak. Ta-csi megérdemli, ami rá vár. Végig akarom vinni ezt az ügyet, kis speeri. Nem kell aggódnod amiatt, hogy elhagylak.

Zsin körbenézett az asztalon.

– És mi a helyzet a többiekkel?

– Altan jobbat érdemelt volna, mint amit kapott – felelte Szuni egyszerűen, mintha ennyi is elég lett volna.

– De neked nem kell itt maradnod – fordult Zsin Ramszához. A fiatal, ártatlan, ragyogó és veszélyes Ramszához. Meg akart győződni arról, hogy a fiú vele marad, és tudta, hogy önző lenne, ha erre kérné. – Mármint nem kellene.

Ramsza a tálja alját kaparászta. Úgy tűnt, egyáltalán nem érdekli ez a beszélgetés.

– Azt hiszem, ha máshová mennék, az már kicsit unalmas lenne.

– De még csak egy kölyök vagy.

– Elmész a picsába. – Kisujjával a szájába nyúlt, próbálta kipiszkálni a hátsó őrlőfoga mögé ragadt ételt. – Meg kell értened, hogy gyilkosok vagyunk. Ha egész életedben egyvalamit csinálsz, nagyon nehéz abbahagyni.

– Így igaz, és ránk ezenkívül csak a baghrai börtön vár – helyeselt Pa-csi.

Ramsza bólintott.

– Utáltam azt a helyet.

Zsinnek eszébe jutott, hogy a Ceko tagjai közül már mindenkinek meggyűlt a baja a nikara bűnüldöző szervekkel. És ami azt illeti, a civil társadalommal is.

Aracsa Kígyó tartományból, egy apró faluból származott, amelynek lakosai a helyi folyóistent imádták, aki elviekben megvédte őket az áradásoktól. A folyóisten imádóinak újonc beavatottja, Aracsa volt nemzedékek óta az első sámán, akinek sikerült megtenni, amit az elődei csak ígérgettek. Közben véletlenül vízbe fojtott két kislányt. A falu lakosai méltatták Aracsa csalárd elődeit, őt viszont halálra akarták kövezni. A Ceko korábbi parancsnoka, Tir épp ekkor hívta meg az Éjkastélyba.

Ramsza felmenői alkimisták voltak, tűzport készítettek a milíciának, ám egy véletlen robbanásban meghaltak a szülei, ő pedig fél szemére megvakult. Így került a hírhedt baghrai börtönbe a császárnő meggyilkolására irányuló állítólagos összeesküvés miatt, mert a robbanás a palota közelében történt. Tir hozta ki a börtönből, hogy fegyvereket gyártson a Cekónak.

Zsin nem sokat tudott Pa-csiról és Szuniról. Hallotta, hogy egykor mindketten a Szinegardon tanultak, és a hiedelemvilág mellett kötelezték el magukat. Tudta azt is, hogy kirúgták őket, amikor szörnyen félresiklottak a dolgaik. Tudta, hogy mindketten ültek a Baghrában. Egyikük sem tárt fel magáról többet.

Csagant és Karát, az ikreket szintén rejtély övezte. Nem a birodalomból származtak. Éneklő, hátvidéki akcentussal beszélték a nikarát. De amikor az otthonukról kérdezték őket, csak általánosságokban beszéltek. Az otthonunk nagyon messze van. Az otthonunk az Éjkastély.

Zsin értette, mit próbálnak ezzel közölni. A többiekhez hasonlóan nekik sem volt hova menniük.

– Mi a baj? – kérdezte Pa-csi. – Mintha azt akarnád, hogy elmenjünk.

– Nem erről van szó. Én csak… nem tudok ennek véget vetni. Félek.

– Mitől?

– Félek, hogy bántani foglak benneteket. Nem Adlaga volt az utolsó eset. Nem tudom elűzni a főnixet, nem tudom rávenni, hogy hagyja abba, és…

– Mert még új neked ez az egész – szakította félbe Pa-csi. Nagyon kedves volt a hangja. Hogy tudott ilyen kedves lenni? – Mind éreztünk már hasonlót. Folyton használni akarják a testedet. És azt hiszed, az őrület határán állsz, azt hiszed, ez lesz az a pillanat, amikor végleg beadod a derekad, de nem.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy minden egyes alkalommal egyre könnyebb lesz. Végül megtanulsz majd az őrület határán létezni.

– De nem tudom megígérni, hogy nem foglak benneteket…

– Nem fogsz. És megint megkeressük Ta-csit. És újra meg újra ezt fogjuk tenni, ahányszor csak kell, amíg meg nem hal. Tir nem mondott le rólunk. Mi nem mondunk le rólad. Ezért létezik a Ceko.

Zsin kővé válva meredt a férfira. Bármi is volt ez, nem érdemelte meg. Nem tűnt barátságnak. Arra nem szolgált rá. Hűség sem lehetett. Az még kevésbé illette volna meg. De bajtársiasság igenis lehetett, a közösen elszenvedett árulás talaján kialakult kötelék. A császárnő potom pénzért elárulta őket a Föderációnak, és egyiküknek sem lehetett nyugta, amíg Ta-csi vére vörösre nem festi a folyókat.

– Nem tudom, mit mondhatnék.

– Akkor csak fogd be, és ne nyavalyogj annyit. – Ramsza visszatolta elé a tálat. – Edd meg a kását. A penész tápláló.

Az Omonod-öbölre leszállt az éj. A Viharmadár sötétségbe burkolózva haladt a part mentén, olyan felülmúlhatatlan sámánerő hajtotta, hogy órák alatt lehagyták a birodalmi hajókat. A Ceko szétszéledt – Kara és Csagan a kabinjukba vonultak, ott töltötték az idejük nagy részét, távol a többiektől; Szuni és Ramsza a hajó orrába mentek, ők őrködtek éjszaka; Pa-csi pedig befeküdt a központi hálóteremben lévő függőágyába.

Zsin magára zárta a kabin ajtaját, hogy szellemi csatákat vívjon az istenével.

Nem volt sok ideje. Már alig érezte a laudánum hatását. Kitámasztotta egy székkel az ajtó kilincsét, leült a padlóra, a két térde közé szorította a fejét, és várt az istene hangjára.

Várt, hogy visszatérjen abba az állapotba, amelyben a főnix feltétel nélküli engedelmességet kívánt, és addig harsogta túl a gondolatait, amíg meg nem adta magát.

Zsin ezúttal nem kiabált neki vissza.

Egy kis vadászkést tett a lába mellé. Összeszorította a szemét. Érezte, amikor a laudánum teljesen elhagyta a vérkeringését, amikor eloszlott a bénító köd, és az agya kitisztult. Érezte a gyomrában azt a dermesztő szorítást, amely soha nem múlt el. A józanság rémisztő lehetősége mellett azt is érezte, hogy tudatánál van.

Mindig ugyanahhoz a hónapokkal ezelőtti pillanathoz tért vissza, amikor négykézlábra ereszkedett abban a templomban Speer szigetén. A főnix örömét lelte ebben a pillanatban, mert számára ez volt a pusztító hatalom netovábbja. És folyton ide hozta vissza a lányt, mert el akarta hitetni vele, hogy csak úgy békélhet meg a rémülettel, ha befejezi, amit elkezdett.

A főnix azt akarta, hogy égesse fel a hajót. Öljön meg maga körül mindenkit. Aztán valahogy jusson el a szárazföldre, és azt is kezdje felégetni, mint egy kis láng, amely először csak a papír sarkába harap. Zsinnek egyre beljebb kellett volna hatolnia, és mindent meg kellett volna semmisítenie, ami az útjába kerül, amíg nem marad más, csak a hamu.

És akkor ő is megtisztult volna.

Sikolyok szimfóniáját hallotta, közösségek és különálló emberek hangját is, speeri vagy mugeni hangokat – soha nem számított, mert a szótlan gyötrelemnek nem volt nyelve.

Zsin nem tudta felfogni, hogyan lehet, hogy az emberek egyszer még számok, aztán hirtelenjében már nem, és a kettőt elválasztó határvonal egyre inkább elmosódott, ami borzalomként hatott rá, mert mindaddig, amíg számokként tekintett rájuk, nem érezte annyira rossznak, de amint életek lettek, elviselhetetlenné vált a mennyiségük.

Aztán a sikoltozásból Altan bontakozott ki.

Az arca a szénné vált bőr repedései mentén hullt darabokra, narancssárgán égett a szeme, fekete könnyek folytak le az arcán, tűz tépte szét belülről – és Zsin semmit sem tehetett, hogy segítsen neki.

– Sajnálom – suttogta. – Sajnálom, sajnálom, én megpróbáltam…

– Neked kellett volna… – mondta Altan. A szája felhólyagosodott, majd felrepedt, és levált, láthatóvá téve az állkapcsát. – Neked kellett volna meghalnod. Neked kellett volna lángra lobbannod. – Az arca elhamvadt, már csak a koponyája látszott, a lányhoz préselte magát, csontos ujjait a nyakára tapasztotta. – Neked kellett volna meghalnod.

Ezután Zsin már nem tudta megállapítani, hogy ezek a saját gondolatai, vagy sem, csak azt tudta, hogy olyan hangosak, hogy minden mást elnyomnak a fejében.

Azt akarom, hogy szenvedj.

Azt akarom, hogy meghalj.

Azt akarom, hogy elégj.

– Nem!

A combjába döfte a kést. A fájdalom csak rövid ideig hozott neki nyugalmat, a vakító fehérség mindent kiűzött az elméjéből, aztán visszatért a tűz.

Zsin kudarcot vallott.

Kudarcot vallott a legutolsó alkalommal és előtte is. Minden egyes alkalommal, amikor megpróbálta. Ott tartott, hogy már nem is tudta, miért próbálkozik, csak kínozta magát a bizonyossággal, hogy nem tudja az uralma alá hajtani az elméjében dühöngő tüzet.

A mostani késszúrás nem az első volt, amit ejtett magán, a karján és a lábán be nem forrt sebek éktelenkedtek, amelyeket hetekkel korábban okozott magának, és nem hagyta őket begyógyulni. Bár a fájdalom csak ideig-óráig tartott, továbbra is ez volt az ópiumon kívül az egyetlen lehetőség, amit eszébe jutott.

És aztán már nem tudott tovább gondolkozni.

Önkéntelenné váltak a mozdulatai, és minden olyan könnyen ment – összegyúrta az ópiumrögöket a két tenyere között, az első lángnyelv szikrákat hányt, majd megcsapta az orrát a kikristályosodott cukor illata, amely valami rothadót fedett el.

Az ópiumban azt találta jónak, hogy amint belélegezte, már semmi sem számított, és alkalmanként órákon át a saját világába merülhetett, nem kellett foglalkoznia a létezés felelősségével.

Nagyot szippantott.

A lángok visszahúzódtak. Az emlékek eltűntek. A világ többé nem bántotta, még a megadással járó ingerültség is tompa semmiséggé halványult. És aztán semmi más nem maradt, csak az édes, édes füst.

4

– Tudtátok, hogy Ankhilunban külön kormányzati iroda foglalkozik annak kiszámításával, mennyi súlyt bír el a város? – kérdezte Ramsza vidáman.

Ő volt közülük az egyetlen, aki könnyen eligazodott a lebegő városban. Előttük szökdécselt, könnyen kiismerte magát az iszapos csatornákon átívelő, keskeny gyaloghidakon, míg a többiek óvatosan araszoltak az ingatag pallókon.

– És mi a pontos szám? – kérdezte Pa-csi, hogy a kedvében járjon.

– Azt hiszem, már teherbírásuk felső határa felé közelednek – felelte Ramsza. – Valakinek kezdenie kell valamit a szaporulattal, máskülönben Ankhilun el fog kezdeni süllyedni.

– Mehetnének a szárazföldre is – vetette fel Pa-csi. – Lefogadom, hogy az utóbbi pár hónapban több százezer embert elvesztettünk.

– Vagy csak rá kell venni őket egy újabb háborúra. Az jó módszer az emberek megtizedelésére.

Ramsza a következő híd felé ugrándozott.

Zsin esetlenül követte, pislogott, csak homályosan látott a könyörtelen déli nap fényében.

Napok óta nem hagyta el a kabinját. A lehető legkisebb adag ópiumot vette be mindennap. Ez a mennyiség még nem tompította el, de már le tudta csendesíteni az elméjét. Ugyanakkor még ennyitől is annyira leromlott az egyensúlyérzéke, hogy Pa-csi karjába kellett kapaszkodnia, miközben a város belseje felé tartottak.

Zsin utálta Ankhilunt. Utálta az óceán sós, csípős szagát, amely elkísérte, bármerre járt. Utálta a város merő hangzavarát. A kalózok és a kereskedők ankhiluni keveréknyelven ordítoztak egymással, amely a nikara és a nyugati nyelvek érthetetlen elegye volt. Utálta a nyílt vízen lebegő várost, amely minden egyes hullámmal ide-oda ringatózott, és még akkor is úgy érezte, elesik, amikor mozdulatlanul állt.

Nem jött volna ide, hacsak nem feltétlenül szükséges. Ankhilun volt az egyetlen olyan hely a birodalomban, ahol majdnem biztonságban lehetett. Csak itt éltek olyan emberek, akik fegyvereket adtak el neki.

És ópiumot.

Az első mákháború után a Heszperiai Köztársaság tárgyalóasztalhoz ült a Mugeni Föderáció küldötteivel, hogy aláírjanak egy olyan megállapodást, amely két semleges zónát hozott létre a nikara partvonalon. Az első Khurdalain nemzetközi kikötője volt, a második pedig Ankhilun lebegő városa.

Akkoriban Ankhilun szerény kikötőnek számított – pár jellegtelen, egyszintes épülettel, amelyeknek pincéje sem volt, mert a könnyű parti homok nem tudott volna nagyobb épületeket megtartani.

Aztán a trifekta megnyerte a második mákháborút, és a Sárkány hadúr lebombázta a heszperiai flotta felét a Dél-Nikan-tengeren.

Idegenek hiányában Ankhilun virágzásnak indult. A helyiek óceáni paraziták módjára elfoglalták és összekötötték a félig elpusztított hajókat, és így hozták létre a lebegő várost. Mostanra Ankhilun veszélyesen túlnyúlt a partvonalon, akár egy túl nagyot lépő pók. Fapallók sokaságából állt, amelyek járatokat hoztak létre a parton horgonyzó temérdek hajó között.

Ankhilun találkozási pontján keresztül a mák minden formájában bejutott a birodalomba. Moag ópiumklipperei a nyugati félteke felől érkezve óriási, üresen álló hajókba pakolták át a rakományukat. A raktárként szolgáló hajókból hosszú és keskeny csempészhajók vették fel az árut, és árasztották el vele a Muzsuj mellékfolyóit, folyamatosan fertőzve a birodalom véráramát, mint a lassan terjedő méreg.

Ankhilun egyet jelentett az olcsó és bőséges ópiummal, vagyis csodálatos, békés feledést hozott – olyan órákat, amelyek alatt Zsinnek nem kellett semmin sem gondolkoznia, és semmire sem emlékeznie.

És Zsin elsősorban ezért utálta ezt a várost. Páni félelmet ébresztett benne. Minél több időt töltött itt, a kabinja magányában, elkábulva Moag drogjaitól, annál kevésbé érezte képesnek magát arra, hogy elmenjen innen.

– Fura – jegyezte meg Pa-csi. – Azt hinné az ember, szívélyesebben fogadnak.

Ahhoz, hogy a belvárosba jussanak, át kellett vágniuk a lebegő piacokon, a csatornák mentén húzódó szeméthalmokon és a jellegzetes ankhiluni kocsmák során, amelyekben sem padok, sem székek nem voltak – csak a falak mentén kifeszített kötelekbe akaszthatták be a részeg kuncsaftok a karjukat.

De a Ceko már több mint fél órája gyalogolt. Jócskán a város szívében jártak, nem rejtőztek el a lakosok elől, mégsem jött eléjük senki.

Moagnak tudnia kellett, hogy visszaértek. Moag mindenről tudott, ami a lebegő városban történt.

– Csak azért van így, mert Moag szereti tisztázni az erőviszonyokat. – Zsin megállt, hogy megpihenjen. Az ingatag pallók miatt rátört a hányinger. – Nem fog minket felkeresni. Nekünk kell odamennünk hozzá.

Találkozni Csiang Moaggal nem volt egyszerű. A kalózkirálynő olyan hatékony védelemmel vette körül magát, hogy senki sem tudta, hol tartózkodik egy adott pillanatban. Csak a Fekete Liliomok, a kémekből és segédekből álló csapata tudott közvetlenül beszélni vele, és a Liliomokat csak a város főcsatornája közepén úszó cifra hajón lehetett megtalálni.

Zsin felpillantott, és eltakarta a kezével a napot.

– Arra.

A Fekete Orchidea nem is hajó volt, hanem inkább egy úszó háromszintes palota. Ízléstelenül színes lámpások lógtak a pagodára emlékeztető rézsútos tetőn, és állandóan pajzán, élénk zene szűrődött ki a papírral eltakart ablakok mögül. A Fekete Orchidea mindennap útra kelt a nyugalmas csatornán, hogy felvegye az élénkpiros szampánokban feléjük evező ügyfeleket.

Zsin kutatni kezdett a zsebében.

– Nincs nálatok apró?

– Nálam van.

Pa-csi egy érmét dobott a szampán révészének, aki a part felé kormányozta a hajóját, hogy elvigye a Ceko tagjait a díszes, lebegő palotáig.

Pár Liliom hanyagul a második emelet korlátjának dőlt, kelletlenül integettek nekik, ahogy közeledtek. Pa-csi rájuk füttyentett.

– Hagyd abba – motyogta Zsin.

– Miért? – értetlenkedett Pa-csi. – Örülnek neki. Látod, mosolyognak.

– Nem. Azt hiszik, könnyű célpont vagy.

A Liliomokat elképesztően vonzó nőknek tartották, ők alkották Moag magánhadseregét. Mindannyiuk melle akkora volt, mint egy körte, a derekuk pedig olyan vékonynak tűnt, hogy bármelyik pillanatban kettétörhettek volna. Képzett harcművészek és nyelvészek hírében álltak, Zsin egyértelműen őket találta a legellenszenvesebb nőknek, akikkel valaha is találkozott.

Egy Liliom útjukat állta a hajóhíd végén, kinyújtotta apró kezét, mintha a testével akarná útjukat állni.

– Nincs időpontotok.

Semmi kétség, új lány volt. Nem lehetett idősebb tizenötnél. Csak egy kis rúzst kent a szájára, apró melle épp megemelte az ingét, és úgy tűnt, nem tudja, hogy a birodalom legveszélyesebb emberei állnak előtte.

– Fang Zsu-nin vagyok – mutatkozott be Zsin.

– Ki? – pislogott az új lány.

Zsin hallotta, hogy Ramsza próbálja köhögésnek álcázni a kuncogását.

– Fang Zsu-nin – ismételte meg. – Nekem nem kell időpontot kérnem.

– Ó, kedvesem, ez itt nem így működik. – A lány vékony ujjai dobolni kezdtek lehetetlenül vékony derekán. – Időpontot kell kérned, napokkal előre be vagyunk táblázva. – Zsin válla mögött Pa-csira, Szunira és Ramszára nézett. – Emellett többe kerül, ha ilyen sokan vagytok. A lányok nem szeretik az osztozkodást.

– Ide figyelj, te kis szaros…

Zsin a kardjáért nyúlt.

– Hátrább az agarakkal. – A lány kezében hirtelen egy maréknyi tű jelent meg, eddig bizonyára az ingujjában rejtegette őket. A hegyüket lilára színezte a méreg. – Senki sem érhet hozzá egy Liliomhoz.

Zsin késztetést érzett arra, hogy felpofozza a lányt, de visszafogta magát.

– Ha nem engedsz át minket most rögtön, olyan magasra feltolom benned ezt a pengét, hogy…

– Nahát, micsoda meglepetés!

A főbejáratot takaró selyemlepel fellibbent, és telt alak jelent meg a fedélzeten. Zsin majdnem felnyögött.

Szarana bukkant fel, a legkiváltságosabb Fekete Liliom és egyben Moag személyes kedvence. Ő közvetített a kalózkirálynő és a Ceko között, mióta a csapat három hónappal korábban Ankhilunba érkezett. Elviselhetetlenül pimasz volt, folyton szexuális célozgatásokba bocsátkozott, és Pa-csi szerint a Muzsujtól délre ő büszkélkedhetett a legszebb mellekkel.

Zsin utálta.

– Furcsa téged itt látni. – Szarana oldalra biccentette a fejét, úgy közeledett feléjük. – Azt hittük, nem érdekelnek a nők.

Miközben beszélt, rázkódott a teste, minden egyes szót a csípője ringatásával hangsúlyozott. Pa-csinak elakadt a lélegzete. Ramsza szemérmetlenül bámulta a mellkasát.

– Beszélnem kell Moaggal – mondta Zsin.

– Moag elfoglalt – felelte Szarana.

– Azt hiszem, Moag okosabb annál, mintsem hogy várakoztasson.

Szarana felvonta szépen rajzolt szemöldökét.

– Nem szereti, ha tiszteletlenül bánnak vele.

– Muszáj a szádba rágnom? – csattant fel Zsin. – Hacsak nem akarod, hogy ez a hajó lángokban álljon, megkeresed az űrnődet, és megmondod neki, hogy beszélni akarok vele.

Szarana ásítást mímelt.

– Legyél kedves hozzám, speeri. Máskülönben eljár a szám.

– Percek alatt elsüllyeszthetem a bárkádat.

– Moag pedig szétlövetne, mielőtt kiszállhatnál a hajóból. – Szarana elutasítóan legyintett egyet. – Menj utadra, speeri. Szólunk, ha Moag készen áll.

Zsin dühbe gurult.

Hogy a picsába merészelt így bánni vele Szarana?

Talán sértésnek szánta, amit mondott, de Zsin csakugyan speeri volt. Egyedül nyerte meg a harmadik mákháborút. Elsüllyesztett egy kibaszott országot. Nem azért jött el ilyen messzire, hogy valami ostoba liliomos szajhával kötekedjen.

Hirtelen kinyújtotta a kezét, és megragadta Szarana ingének gallérját. A nő a hajtűjéért nyúlt, amely minden kétséget kizáróan mérgezett volt, de Zsin a falhoz vágta, egyik könyökét a nyakához szorította, a másikkal pedig lefogta a nő jobb csuklóját.

Előrehajolt, és Szarana fülére tapasztotta a száját.

– Lehet, azt hiszed, most biztonságban vagy. Lehet, hogy egyszerűen hátat fordítok és elmegyek. Aztán majd eldicsekedsz a többi kurvának, hogy elijesztetted a speerit! Milyen szerencsés vagy! Aztán egy nap, amikor már eloltottátok a lámpásokat és felhúztátok a hajóhidat, füstszagot fogsz érezni a kabinodban. Felrohansz a fedélzetre, de addigra már olyan nagyra fognak csapni a lángok, hogy egy méterre sem fogsz ellátni. Tudni fogod, hogy én tettem, de soha nem fogod tudni megmondani Moagnak, mert a tűz leégeti rólad ezt a szép bőrt, és az utolsó, amit látni fogsz, mielőtt a hajóról a forró vízbe ugranál, az az én nevető ábrázatom lesz. – Zsin a könyökével még jobban ránehezedett Szarana fakó színű nyakára. – Ne baszakodj velem, Szarana.

Szarana hevesen mutogatott Zsin csuklójára. A lány oldalra biccentette a fejét.

– Ez meg mi volt?

Szarana hangja fojtott suttogássá halkult.

– Moag… lehet, hogy kivételt tesz veled.

Zsin elengedte. Szarana a falnak dőlve a földre rogyott, majd gyors mozdulatokkal legyezgette az arcát.

A Zsin agyát elöntő vörös köd kezdett oszlani. Ökölbe szorította, majd ellazította a kezét, sóhajtott egy nagyot, és a ruhájába törölte a tenyerét.

– Ezt már jobban szeretem.

– Megérkeztünk – jelentette be Szarana.

Zsin felemelte a kezét, hogy levegye a szeméről a kendőt. Szarana azt mondta neki, csak egyedül mehet vele – a többiek pedig boldogan maradtak az örömbárkán –, és ettől a merő sebezhetőségtől végig rángatózott és izzadt, miközben a csatornákat rótták.

Először semmit nem látott, csak sötétséget. Aztán a szeme hozzászokott a kevés fényhez, és egy pislákoló tűzlámpásokkal megvilágított helyiségben találta magát. Nem látott sem ablakot, sem beszűrődő napfényt. Nem tudta megállapítani, hogy egy hajón vagy egy épületben vannak-e, hogy leszállt-e az éj, vagy egyszerűen olyan szobába került, ahová nem férkőzhetett be a kinti világosság. Odabent sokkal hűvösebb volt, mint kint. Zsin még mindig érezni vélte a talpa alatt ringatózó tengert, de csak tompán, és ezért nem tudta eldönteni, hogy csupán képzeli, vagy ez a valóság.

Akárhová is került, annak egy hatalmas helyen kellett lennie. Egy lehorgonyzott csatahajón? Egy raktárban?

Ívelt lábú, tömbszerű bútorokat látott, amelyek kétségtelenül külföldről származtak, a birodalomban nem munkálták meg ennyire az asztalokat. A falakon arcképek lógtak, de nem nikarákat ábrázoltak, hanem fehér bőrű, mérgesnek látszó férfiakat, akik mind képtelen formájú, fehér parókát viseltek. A szoba közepén egy hatalmas, húszfős asztal állt.

A másik oldalon, liliomos íjászai koszorújában ült maga a kalózkirálynő.

– Zsu-nin. – Moag hangja reszelős, mély és furcsamód magával ragadó volt. – Egy élmény, mint mindig – mondta vontatottan.

Ankhilun utcáin kőözvegynek nevezték Moagot. Magas, széles vállú nő volt, inkább jóvágású, mint csinos. Azt beszélték róla, örömlányként dolgozott az öbölben, majd feleségül ment Ankhilun egyik kalózkapitányához. A férfi azután soha nem tisztázott körülmények között meghalt, és Moag egyre feljebb került az ankhiluni kalózok hierarchiájában, majd szerzett magának egy példátlan nagyságú flottát. Ő volt az első, akinek sikerült egy zászló alatt egyesítenie a kalózcsapatokat. Az uralma előtt Ankhilun különböző banditái háborúban álltak egymással, mint ahogy Nikan tizenkét tartománya sem talált békére a Vörös Császár halála óta. Moagnak valamelyest sikerült elérnie, amit Ta-csinak sohasem. Meggyőzte a katonákból álló különböző különítményeket arról, hogy egy célt szolgáljanak – őt magát.

– Nem hiszem, hogy korábban jártál már az irodámban. – Moag körbemutatott a szobán. – Kellemes hely, ugye? A heszperiaiak elviselhetetlenül idegesítőek tudtak lenni, de a lakberendezéshez értettek.

– Mi történt az eredeti tulajdonosokkal? – kérdezte Zsin.

– Attól függ. Feltételezem, a heszperiai haditengerészet megtanította úszni a matrózait. – Moag a vele szemben lévő székre mutatott. – Foglalj helyet.

– Köszönöm, nem.

Zsin képtelen volt nyugton maradni, amikor székre ültették. Nem tudta elviselni, hogy az asztal fogságba ejti a lábát – ha felugrott volna, vagy próbált volna elszaladni, a térde beleütközött volna a fába, amivel értékes menekülési időt vesztett volna.

– Ahogy akarod. – Moag oldalra biccentette a fejét. – Úgy hallottam, az adlagai küldetés nem sikerült valami jól.

– Félresiklott a dolog. Ta-csi felbukkanása váratlanul ért minket.

– Ó, tudom én – felelte Moag. – Az egész partvonal tudja. Elmondjam, hogy tálalták az esetet a szinegardiak? Te vagy a hitvány speeri, aki elárulta a koronát. A mugeni fogvatartóid az őrületbe kergettek, és most már mindenkire veszélyt jelentesz, aki csak az utadba kerül. Hatezer birodalmi ezüstre emelték a fejedre kitűzött vérdíjat. Ennek a kétszerese jár azért, ha élve fognak el.

– Szép – jegyezte meg Zsin.

– Úgy tűnik, nem aggaszt különösebben.

– Nem állítanak valótlanságot. – Zsin előredőlt. – Nézd, Jang Jüan-fu halott. Nem tudtuk elhozni a fejét, de a felderítőid is meg fogják ezt erősíteni, amint eljutnak Adlagába. Ideje törlesztened az adósságot.

Moag figyelmen kívül hagyta az utolsó mondatot, az ujjai hegyére fektette az állát.

– Nem értem. Minek ez a sok vesződség?

– Ugyan már, Moag…

A kalózkirálynő felemelte a kezét, hogy beléfojtsa a szót.

– Magyarázd el nekem. Akkora hatalmad van, amekkoráról a legtöbben csak álmodoznak. Bármit megtehetsz, amit csak akarsz. Lehet belőled hadúr. Lehet belőled kalóz. A csudába, akár még az egyik hajóm kapitánya is, ha úgy akarod. Miért kell neked még mindig Ta-csival hadakoznod?

– Mert ő kezdte ezt a háborút – felelte Zsin. – Mert megölte a barátaimat. Mert még mindig a trónon ül, és ennek nem kellene így lennie. Mert valakinek meg kell őt ölnie, és akkor már jobb, ha én leszek az a valaki.

– De miért? – firtatta tovább Moag. – Nálam jobban senki sem gyűlöli a császárnőt. De értsd meg, kislány: nem fogsz szövetségesekre találni. A forradalom csak elméletben hangzik jól. Senki sem akar meghalni.

– Senki mástól nem kérem, hogy tegye kockára az életét. Csak add ide a fegyvereket.

– És ha kudarcot vallasz? Nem gondolod, hogy a milícia kinyomozza, honnan szerezted őket?

– Harminc embert öltem meg érted – háborgott Zsin. – El kell látnod mindennel, amit csak akarok, ezek voltak a feltételek. Nem teheted meg, hogy csak úgy…

– Mit nem tehetek meg? – Moag előrehajolt, gyűrűs ujjai a tőre markolatán köröztek. Úgy tűnt, nagyon jól szórakozik. – Azt hiszed, tartozom neked? Milyen szerződés alapján? Milyen törvény alapján? Mégis mit fogsz tenni, bíróság elé állítasz?

Zsin csak pislogott.

– De azt mondtad…

– „De azt mondtad” – utánozta Moag sipítozó hangon. – Az emberek folyton olyasmiket mondanak, amiket nem gondolnak komolyan, kis speeri.

– De volt egy megállapodásunk!

Zsin felemelte a hangját, a szavai azonban panaszosnak, nem eltökéltnek hatottak. Még ő maga is gyerekesnek tartotta a hangnemét.

Pár Liliom belekuncogott a legyezőjébe.

Zsin keze ökölbe szorult. Volt még annyi ópium a szervezetében, hogy nem lobbant lángra, de vörös köd ereszkedett a szemére.

Nagy levegőt vett. Nyugalom.

Moag meggyilkolása jó érzéssel töltötte volna el az adott pillanatban, de kételkedett abban, hogy azután élve jutna ki Ankhilunból.

– Tudod, a származásod ellenére hihetetlenül ostoba vagy – jegyezte meg Moag. – Speeri képességek, szinegardi oktatás, szolgálat a milíciában, és még mindig nem érted, hogy működik a világ. Ha el akarsz intézni valamit, ahhoz nyers erő kell. Szükségem van rád, és én vagyok az egyetlen, aki ki tud téged fizetni, ami azt jelenti, hogy neked is szükséged van rám. Panaszkodhatsz, amennyit csak akarsz. Nem mész sehová.

– De hát nem fizetsz ki. – Zsin nem tudta türtőztetni magát. – Szóval baszd meg.

Tizenegy íjat szegeztek a homlokához, mielőtt megmozdulhatott volna.

– Állj le! – sziszegte Szarana.

– Ne dramatizáld túl a helyzetet. – Moag a lakkozott körmeit mustrálta. – Tudod, én segíteni próbálok neked. Fiatal vagy. Előtted az egész élet. Miért pazarolnád a bosszúra?

– El kell jutnom a fővárosba – erősködött makacsul Zsin. – És ha tőled nem kapok felszerelést, elmegyek máshová.

Moag színpadiasan felsóhajtott, a homlokához nyomta az ujjait, majd keresztbe fonta a karját, és az asztalra támaszkodott vele.

– Kössünk kompromisszumot. Még egy munka, és aztán mindent megadok neked, amit csak akarsz. Benne vagy?

– Most meg kellene bíznom benned?

– Van más választásod?

Zsin elgondolkozott ezen.

– Milyen munkáról lenne szó?

– Mi a véleményed a csatahajókról?

– Utálom őket.

Zsin nem szeretett a nyílt vízen. Eddig csak szárazföldön zajló feladatokat volt hajlandó elvégezni, és ezt Moag pontosan tudta. Az óceánon túl könnyen ártalmatlaníthatták volna.

A tűz és a víz nem fért meg egymással.

– Biztos vagyok abban, hogy megfelelő jutalom fejében meggondolod magad. – Moag matatni kezdett az asztalon, előhúzott egy hajót ábrázoló szénrajzot, majd a lány felé csúsztatta. – Ez a Gém. Egy átlagos ópiumszállító. Vörös vitorlákkal, ankhiluni lobogóval, hacsak a kapitány le nem cserélte. Hónapok óta nincs rendjén a könyvelése.

Zsin a nőre bámult.

– Azt akarod, hogy könyvelési hibák miatt öljek meg valakit?

– A kelleténél jóval több nyereséget tart meg magának. És nagyon okosan csinálja. Van egy könyvelője, aki megbabrálja a számokat. Hetekig tartott, mire kiszúrtam. De mindenről három másolatot őrzünk. A számok nem hazudnak. Azt akarom, hogy süllyeszd el a hajóját.

Zsin alaposabban megnézte a rajzot. Felismerte a hajó típusát. Moagnak legalább egy tucat pontosan ilyen hajója állomásozott Ankhilun kikötőjében.

– Még a városban van?

– Nem. De elvileg pár nap múlva visszatér a kikötőbe. Azt hiszi, nem tudom, mit művel.

– Akkor miért nem szabadulsz meg tőle te magad?

– Rendes körülmények között ezt tenném. De akkor becsületesen kellene eljárnom vele szemben.

– Mióta számít Ankhilunban a becsület?

– Kedvesem, attól még nem élünk anarchiában, hogy függetlenedtünk a birodalomtól. Tárgyalást kellene tartanunk. Ez az általános eljárás sikkasztásnál. De én nem akarom megadni neki a tisztességes tárgyalás lehetőségét. Sokan szeretik, túl sok barátja van a városban, és ha saját kezűleg büntetném meg, akkor a szövetségesei biztosan fellázadnának. Nincs kedvem politizálni. Azt akarom, hogy tüntesd el a víz színéről.

– Foglyokat se ejtsek?

Moag elvigyorodott.

– Nem fontos.

– Akkor kölcsön kell kérnem egy hajót.

Moag szája még szélesebbre húzódott.

– Tedd meg nekem ezt a szívességet, és meg is tarthatod.

Ez nem számított kedvező ajánlatnak. Zsinnek a milícia színeit viselő hajóra volt szüksége, nem pedig egy csempészbárkára, és Moag semmit sem mondott a fegyverekről, sem a fizetségről. Nem… A lánynak biztosra kellett vennie, hogy így vagy úgy, de Moag becsapja.

Nem volt viszont abban a helyzetben, hogy alkudozhatott volna. Moagnak voltak hajói és katonái, ezért ő szabta a feltételeket. Zsinnek semmije sem volt azon a képességén kívül, hogy embereket tudott ölni, és ebben a tekintetben Moagnál jobb vevőre nem is találhatott volna.

Nem maradt más lehetősége. Stratégiailag sarokba szorították, és nem látott más kiutat.

De ismert valakit, aki biztosan talált volna kibúvót.

– Lenne még valami, amire szükségem van – mondta. – Kitaj címére.

– Kitaj címére?

Moag összeszűkítette a szemét. Zsin szinte látta, ahogy kavarognak a gondolatok a fejében, és próbálja eldönteni, az előnyére vagy a hátrányára lenne-e, ha teljesítené a kérést.

– Barátok vagyunk – folytatta Zsin olyan hétköznapi hangnemben, ahogy csak tudta. – Osztálytársak voltunk. Fontos nekem. Ennyi az egész.

– És csak most érdeklődsz felőle?

– Nem fogunk megszökni a városból, ha ez aggaszt.

– Ó, az nem is sikerülne. – Moag szánakozva nézett rá. – De Kitaj arra kért, ne áruljam el neked, hol van.

Zsin arra gondolt, ezen nem kellene meglepődnie. Ennek ellenére rosszulesett neki.

– Nem számít. Akkor is szeretném tudni a címét.

– Szavamat adtam neki, hogy titokban tartom.

– A szavaid semmit sem érnek, te vén banya. – Zsin nem tudta kendőzni a türelmetlenségét. – Csak azért kéreted magad, mert jólesik.

Moag felnevetett.

– Jól van. A régi bevándorlónegyedben lakik. A sétány végén, egy óvóhelyen. Látni fogod az ajtófélfán a vörös dzsunka flottájának jelképeit. Őrt állítottam a ház elé, de megmondom neki, hogy engedjen át, ha meglát. Szóljak Kitajnak, hogy meglátogatod?

– Kérlek, ne – felelte Zsin. – Meglepetés lesz.

A régi bevándorlónegyed csendes és nyugodt hely volt, ritka oázisnak számított az Ankhilunt átható, véget nem érő kakofóniában. Az itteni házak fele üresen állt – senki nem lakott bennük, mióta a heszperiaiak elmentek, a többi épület pedig csak raktárként szolgált. A város többi részét megvilágító, fényes lámpásokkal itt nem lehetett találkozni. Ez a környék kényelmetlenül messze esett a tágas főtértől, ezért Moag őrei nehezen tudták megközelíteni.

Ez nem tetszett Zsinnek.

De Kitajnak biztonságban kellett lennie. Taktikai okokból rémes lett volna hagyni, hogy baja essen. A fiú bámulatos mennyiségű tudást halmozott fel. Mindent elolvasott, és semmit sem felejtett el. Bölcs dolog volt életben tartani és erőforrásként használni, és erre bizonyára Moag is ráébredt, mert házi őrizet alatt tartotta.

Az út végén álló, magányos ház a himbálózó utca többi épületétől kissé távolabb lebegett, csak két hosszú lánccal volt kipányvázva, és a hozzá vezető, veszélyesen ingatag sétány foghíjas lécekből állt. Zsin óvatosan lépkedett a pallókon, aztán bekopogott az ajtón. Nem jött válasz.

Megpróbálkozott a kilinccsel. Az ajtón nem volt zár, sem kulcslyuk. Lehetetlenné tették Kitaj számára, hogy kint tartsa a látogatókat.

Zsin kinyitotta az ajtót.

Az első, ami feltűnt neki, a rendetlenség volt – megsárgult könyvek, térképek és füzetek hevertek szanaszét minden látható felületen. Zsin pislogott a halvány lámpafényben, majd végül meglátta Kitajt. A fiú a sarokban ült, egy vastag kötettel az ölében. Majdnem maguk alá temették a bőrkötéses könyvek.

– Már ettem – mondta anélkül, hogy felnézett volna. – Gyere vissza reggel.

Zsin megköszörülte a torkát.

– Kitaj.

A fiú felnézett. Tágra nyílt a szeme.

– Szia – köszönt neki a lány.

Kitaj lassan letette a könyveit.

– Bejöhetek? – kérdezte Zsin.

Kitaj sokáig bámult rá, majd intett neki, hogy lépjen be.

– Gyere.

Zsin becsukta maga mögött az ajtót. Kitaj meg sem mozdult, ezért neki kellett utat találnia hozzá a papírhalmok között. Közben ügyelt, hogy ne lépjen rá a lapokra. Kitaj mindig is utálta, ha valaki megzavarta a gondosan kialakított rendetlenségét. A Szinegardon vizsgaidőszakban dührohamot kapott, ha valaki akár csak a tintatartóját is arrébb tette.

Annyira zsúfolt volt a szoba, hogy csak Kitaj mellett akadt egy kis szabad hely, ahol látni lehetett a padlót. Zsin vigyázott, nehogy a fiúhoz érjen, majd leült, keresztbe tette a lábát, és a térdére fektette a kezét.

Egy ideig farkasszemet néztek egymással.

Zsin mindennél jobban szerette volna kinyújtani a kezét, hogy megérintse a barátja arcát. Kitaj gyengének és túlságosan cingárnak látszott. Golin Nisz óta felépült valamennyire, de még most is félelmetesen kidomborodott a kulcscsontja, és olyan törékenynek tűnt a csuklója, mintha bármelyik pillanatban elpattanhatott volna. Hosszúra nőtt, szénakazalra emlékeztető, göndör haját szorosan összefogta a tarkójánál, amitől csak még szembetűnőbbé vált kiugró arccsontja.

Távolról sem hasonlított arra a fiúra, akit Zsin a Szinegardon megismert.

A szeme változott meg. Régebben élénk volt a tekintete, lázas kíváncsiság gyújtott benne tüzet. Most azonban tompa üresség honolt benne.

– Itt maradhatok? – kérdezte a lány.

– Beengedtelek, nem?

– Arra kérted Moagot, ne mondja meg nekem a címed.

– Ó. – Kitaj pislogott. – Igen. Így volt.

Kitaj nem akart a lány szemébe nézni. Zsin elég jól ismerte ahhoz, hogy tudja, ez azt jelenti, nagyon haragszik rá, de még most sem tudta, pontosan miért, pedig hónapok teltek el.

Ez nem igaz – tudta, csak nem volt hajlandó beismerni, hogy tévedett. Egyetlenegyszer vesztek össze emiatt, de akkor alaposan. Kitaj rácsapta az ajtót, és hozzá sem szólt, amíg a szárazföldre nem értek.

Azóta Zsin nem adott magának lehetőséget, hogy elgondolkodjon ezen. Ez is belekerült a szakadékba minden olyan emlékkel együtt, amely miatt sóvárogni kezdett a pipa után.

– Hogy érzed magad? – kérdezte.

– Házi őrizetben tartanak. Szerinted hogy érzem magam?

Zsin szemügyre vette az asztalon szétterített lapokat. A padlót is beborították, kalamárisok tartották őket a helyükön.

Zsin tekintete egy olyan füzeten állapodott meg, amelybe Kitaj a jegyzeteit írta.

– Úgy látom, legalább elfoglalt vagy.

– Így is lehet mondani. – Kitaj összecsapta a füzetet. – A birodalom egyik legnagyobb bűnözőjének dolgozom, és az adóügyeivel kell foglalkoznom.

– Ankhilun nem fizet adót.

– A birodalomnak nem. De Moagnak igen. – Kitaj forgatni kezdte az ecsetet az ujjai között. – Moag egy hatalmas bűnszervezet élén áll, aminek éppolyan bonyolult az adórendszere, mint bármelyik városi bürokráciáé. De az a nyilvántartási rendszer, amit eddig használtak, az… – Legyintett egyet a levegőben. – Akárki is találta ki, egyáltalán nem értett a számokhoz.

Milyen remek ötlet Moagtól – gondolta Zsin. Kitaj szellemileg húsz tudóssal is felért. Szemrebbenés nélkül tudott hihetetlenül nagy számokat összeadni, és olyan jól értett a stratégiaszövéshez, mint Ircsa mester. Lehet, hogy zsörtölődött a házi őrizet miatt, de ha fejtörőt tettek elé, képtelen volt neki ellenállni. A számokkal teli füzetekben ugyanazt látta, mint a gyerekek a játékokkal teli ládában.

– Jól bánnak veled? – kérdezte a lány.

– Tűrhetően. Napi kétszer kapok enni. Néha többször, ha jól viselkedem.

– Soványnak látszol.

– Nem valami jó a koszt.

Kitaj továbbra sem volt hajlandó Zsinre nézni. A lány óvatosan a fiú karjára tette a kezét.

– Sajnálom, hogy Moag itt tart.

Kitaj elhúzódott tőle.

– Nem rajtad múlt. Én is ugyanezt tettem volna, ha fogságba ejtettem volna magam.

– Moag igazából nem olyan rossz vezető. Jól bánik az embereivel.

– Erőszakot és zsarolást latba vetve vezet egy óriási, illegális várost, ami húsz éve hazudik Szinegardnak – vélekedett Kitaj. – Zsin, attól tartok, kezded elveszíteni az arányérzékedet.

Ez szíven ütötte a lányt.

– Az ő emberei még mindig jobban jártak, mint a császárnő alattvalói.

– A császárnő alattvalói sem jártak volna pórul, ha a tábornokok nem próbálták volna meg elárulni őt.

– Miért vagy olyan hűséges Szinegardhoz? – tudakolta Zsin. – A császárnő soha semmit nem tett érted.

– A családom tíz nemzedék óta szolgálja a szinegardi uralkodókat. És nem, nem fogok neked segíteni a személyes bosszúhadjáratodban csak azért, mert azt hiszed, hogy a császárnő megölette a korlátolt parancsnokodat. Szóval, ne is tegyél úgy, mintha a barátom lennél, mert tudom, hogy csak ezért jöttél.

– Nem csak azt hiszem – vágott vissza Zsin. – Tudom. És tudom, hogy a Föderáció a császárnő kérésére érkezett Nikanba. Ő akarta ezt a háborút, ő kezdeményezte a megszállást, és minden, amit Golin Niszben láttál, az Ta-csi hibája volt.

– Hamisan vádaskodsz.

– Sirótól hallottam!

– És nem lehet, hogy Siró okkal hazudott neked?

– Nem lehet, hogy Ta-csi okkal hazudik neked?

– Ő a császárnő – jelentette ki Kitaj. – A császárnő nem árulja el a népét. Nem veszed észre, hogy az mekkora képtelenség lenne? Szó szerint semmi politikai előnyt nem…

– Neked is ezt kellene akarnod! – kiáltott fel Zsin. Szerette volna megrázni, megütni a fiút, tenni valamit, bármit, amitől eltűnik az arcáról az az őrjítő üresség. – Miért nem akarod? Miért nem vagy dühös? Nem láttad Golin Niszt?

Kitaj megmerevedett.

– Azt akarom, hogy menj el.

– Kitaj, kérlek…

– Most.

– A barátod vagyok!

– Nem, nem vagy az. Fang Zsu-nin volt a barátom. Nem tudom, te ki vagy, de semmi közöm nincs hozzád.

– Miért hajtogatod folyton ezt? Mit ártottam neked valaha is?

– Miért nem azt kérdezed, mit ártottál nekik?

Kitaj megragadta a kezét. Zsint ez annyira váratlanul érte, hogy hagyta neki. Kitaj a lámpás felé tolta a kezét, majd közvetlenül a tűz fölé tartotta. Zsin felsikoltott a hirtelen támadt fájdalomtól – ezernyi apró tű fúródott egyre mélyebbre a tenyerébe.

– Égettek már meg valaha is? – suttogta Kitaj.

Zsin most először vette észre a fiú két tenyerét és alkarját tarkító kis hegeket. Akadtak köztük újabbak is. Olyanok is, amik csak előző nap varasodhattak be.

A fájdalom egyre nőtt.

– A picsába!

Zsin rúgott egyet. Kitajt nem találta el, de a lámpást igen. Olaj fröccsent a papírokra, majd felcsaptak a lángok. Zsin egy másodpercre látta, ahogy Kitaj arcát megvilágítja a tűz. A fiú halálra rémült, aztán előrántott egy pokrócot, és a lángokra dobta.

A szoba elsötétült.

– Ez meg mi a fene volt? – üvöltötte Zsin.

Nem emelte fel az öklét, de Kitaj arrébb ugrott, mintha úgy tett volna – a fiú válla nekiütődött a falnak, aztán ereszkedni kezdett a föld felé, fejét két karja alá temette, és heves zokogás rázta vékonyka testét.

– Sajnálom – suttogta. – Nem tudom, mit…

Zsin lába összecsuklott. Lecsúszott a földre a fiú mellé. A kezében lüktető fájdalomtól alig kapott levegőt, kissé elkábult. Ez majdnem olyan jó érzés volt, mint amikor betépett. Ha jobban elgondolkozott volna ezen, sírva fakadt volna, és ha sírva fakadt volna, attól összeomlott volna, ezért inkább nevetni próbált, ami meggyötört csuklásrohamba fulladt.

– Miért? – kérdezte, amikor már tudott beszélni.

– Próbáltam kideríteni, milyen lehetett.

– Kinek?

– Milyen lehetett nekik. Abban a pillanatban, amikor megtörtént. A legutolsó másodpercekben. Tudni akartam, mit éreztek, amikor véget ért az életük.

– Semmit sem éreztek.

Ismét a lány karjába nyilallt a fájdalom, ezért a padlóba öklözött, hogy megpróbálja tompítani. Összeszorította a fogát, amíg el nem múlt a roham.

– Altan beszélt róla egyszer – folytatta. – Egy idő után már nem kapsz levegőt. És aztán olyan erősen zihálsz, hogy nem is érzed a fájdalmat. Nem azért halsz meg, mert megégsz, hanem attól, hogy nem kapsz levegőt. Megfulladsz, Kitaj. Így ér véget.

5

– Próbálkozz egy kis gyömbéres cukorkával – javasolta Ramsza.

Zsin addig öklendezett és köpködött, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy már semmi sincs a gyomrában, aztán visszahúzta a fejét a hajó korlátján túlról. Alatta, a zöld hullámok között a reggelije maradéka, egy nyálkás, tojásos massza lebegett.

Elvett pár cukorkát Ramsza tenyeréből, és szopogatni kezdte őket, közben próbált nem öklendezni. Hiába töltöttek már el annyi hetet a tengeren, még mindig nem szokott hozzá ahhoz az állandó érzéshez, hogy mozog a lába alatt a talaj.

– Ma nagyobb hullámokra számíthatunk – közölte velük Pa-csi. – A monszun egyre erősebben érezteti a hatását az Omonod-öbölben. Ha így folytatódik, legjobb lesz nem széllel szemben haladni, de nem lesz baj, amíg a part hullámtörőként szolgál.

Ő volt köztük az egyetlen, aki igazi tengerészeti tapasztalattal rendelkezett – nem sokkal azelőtt, hogy a Baghrába zárták, közmunkára ítélték, és egy teherhajón dolgozott –, amivel szemtelenül kérkedett.

– Ó, fogd már be – teremtette le Ramsza. – Még csak nem is kell kormányozni a hajót.

– Én vagyok a navigátor!

– Aracsa a navigátor. Te csak szeretsz a kormány mellett álldogálni.

Zsin hálás volt, amiért nem nekik kellett manőverezniük. Ezt azt jelentette, hogy nem kellett igénybe venniük Moag embereit, csak ők hatan jártak fel-alá a Dél-Nikan-tengeren. Nem kellett sokat foglalkozniuk a hajó karbantartásával sem, és közben imába foglalták Aracsa nevét, aki arra kormányozta a hajót, amerre tartaniuk kellett.

Moag adott nekik egy keskeny és csenevész ópiumszállítót, a Karakált, amelyet valahogy sikerült mindkét oldalon ellátni hat-hat ágyúval. A Cekónak nem volt elég embere ahhoz, hogy mindegyik mellé állítson valakit, de Ramsza ügyesen megoldotta ezt a problémát. Ugyanazzal a zsineggel kötötte össze mind a tizenkét gyújtózsinórt, ami azt jelentette, hogy egyszerre lehetett elsütni az összes ágyút.

Ám ehhez csak végső esetben folyamodtak volna. Zsin nem ágyúkkal szeretett volna pontot tenni ennek az ügynek a végére. Ha Moag nem akart túlélőket, akkor Zsinnek elég közel kellett férkőznie a másik hajóhoz, hogy fel tudjon rá jutni.

Keresztbe tette a két karját a korláton, ráfektette az állát, és úgy bámult le az üres vízre. A vitorlázás korántsem volt olyan érdekes, mint ellenséges táborokat megfigyelni. A csatamezők végtelenül szórakoztatóak tudtak lenni. Az óceánon csend honolt. Zsin reggelente az egységes szürke láthatárt kémlelte, és próbálta nyitva tartani a szemét. Moag nem tudta biztosan, mikor tér vissza a kikötőbe az adócsaló kapitány. Lehet, hogy most, lehet, hogy csak éjfél után.

Zsin nem értette, hogy tudják elviselni a matrózok, hogy a tengeren egyáltalán nem lehet tájékozódni. Számára az óceán minden egyes pontja ugyanúgy nézett ki. Nem látta a partot, amely irányt mutathatott volna neki, ezért a látóhatár éppolyan látványt nyújtott itt, mint ott. Ha megerőltette magát, tudta értelmezni a csillagtérképeket, ám a szeme a zöldeskék víz mindegyik térségét egyformának látta.

Az Omonod-öbölben bárhol lehettek. Valahol odakint terült el Speer szigete. Valahol odakint volt a Föderáció.

Moag egyszer felajánlotta neki, hogy visszaviszi Mugenbe, hogy felmérje a károkat, ám Zsin nem élt a lehetőséggel. Tudta, mit találna ott. Több millió tetemet a megszilárdult kőzet fogságában, szénné égett holttesteket, akik életük utolsó mozzanatába merevedtek.

Milyen testhelyzetben találna rájuk? Vajon az anyák a gyerekek felé nyújtanák a kezüket? A férjek átölelnék a feleségüket? Lehet, hogy a tenger felé igyekeznének abban a hitben, hogy megmenekülhetnek a hegyoldalról lezúduló, halálosan sűrű, kénes felhőktől, ha eljutnak a vízig.

Zsin már túl sokszor elképzelte ezt, sokkal élénkebb képet festett magának a jelenetről, mint amilyen a valóság lehetett. Amikor lehunyta a szemét, látta Mugent, és látta Speert; a két sziget összemosódott a fejében, mert mindkét esetben ugyanúgy szólt a történet: lángra lobbannak a gyerekek, akikről nagy, fekete darabokban válik le a bőr, láthatóvá téve a fehéren csillogó csontjaikat.

Valaki más háborújában, valaki más hibájából égtek el. Soha nem találkoztak azzal, aki úgy döntött, meg kell halniuk, ezért az utolsó pillanatokban fogalmuk sem volt arról, miért perzselődik meg a bőrük.

Zsin pislogott és megrázta a fejét, hogy elűzze ezeket a gondolatokat. Folyton ilyen ábrándképek jelentek meg előtte. Előző este bevett egy kis laudánumot, mert annyira fájt a megégett tenyere, hogy nem tudott tőle aludni. Utólag belátta, hogy ez szörnyű ötletnek bizonyult, mert a laudánum jobban kifárasztotta, mint az ópium, és feleannyira sem érezte tőle jól magát.

Megvizsgálta a kezét. A bőre vizenyős volt, és rémesen vöröslött, holott órákon át aloéba áztatta. Nem tudta anélkül ökölbe szorítani a kezét, hogy össze ne rezzent volna. Hálás volt, amiért csak a bal karja égett meg, mert így a jobbal meg tudta fogni a kardját. Félelmetesnek tűnt a gondolat, hogy az érzékeny bőrhöz ér a markolata.

Hüvelykujja körmével a tenyere közepét célozta meg, majd határozottan belemélyesztette a nyílt sebbe. Fájdalom száguldott végig a karján, könnyeket csalva a szemébe. De ettől legalább felébredt.

– Nem kellett volna bevenned a laudánumot – okoskodott Csagan.

Zsin gyorsan felegyenesedett.

– Ébren vagyok.

– Na persze.

Csagan odament mellé a korláthoz. Zsin ingerült pillantást vetett rá, azon tűnődött, mennyire lenne nehéz bedobni a vízbe. Arra jutott, hogy nem nagyon. Csagan nagyon törékeny volt. Zsin meg tudta volna csinálni. Nem hiányzott volna nekik. Feltehetőleg.

– Látjátok azokat a sziklaképződményeket? – Pa-csi bizonyára megérezte, hogy veszekedésbe torkollna a beszélgetésük, ezért kettejük közé furakodott. Az Ankhilun távoli partján lévő szirtekre mutatott. – Szerintetek mire hasonlítanak?

Zsin hunyorítva nézett előre.

– Egy emberre?

Pa-csi bólintott.

– Egy vízbe fúlt emberre. Ha napnyugtakor tartotok a part felé, úgy néz ki, mintha lenyelné a napot. Innen tudni, hogy itt van Ankhilun.

– Hányszor jártál már erre? – kérdezte a lány.

– Elégszer. Két éve Altannal is eljöttünk ide.

– Minek?

– Tir azt akarta, hogy öljük meg Moagot.

Zsin felhorkant.

– Hát, az nem sikerült.

– Őszintén szólva az volt az egyetlen alkalom, amikor Altan bármiben is kudarcot vallott.

– Ó, hát persze – felelte Zsin. – A csodálatos Altan. A tökéletes Altan. A legjobb parancsnok. Aki mindig mindent jól csinált.

– Csulu Korikot kivéve – bukkant fel Ramsza. – Azt leginkább kolosszális katasztrófának lehetne nevezni.

– Igazából Altan nagyon jó taktikai döntéseket tudott hozni. – Pa-csi az állát vakargatta. – Mielőtt, tudjátok, a nagyon rossz döntések előtt.

Ramsza füttyentett egyet.

– A vége felé elment az esze.

– Kicsit megbolondult, ja.

– Fogjátok be, ne vegyétek Altant a szátokra – teremtette le őket Csagan.

– Kár, hogy mindig a legjobbak csavarodnak be – folytatta Pa-csi ügyet sem vetve rá. – Mint Fejlen. Vagy Hulejnin. És arra emlékeztek, amikor Altan Khurdalainban alva járt? Egyik este kimentem pisálni, és amikor visszafelé tartottam, esküszöm, hogy…

– Azt mondtam, fogjátok be!

Csagan mindkét kezével rácsapott a korlátra.

Zsin érezte, hogy hűvös légáramlat söpör végig a fedélzeten, libabőrös lett tőle a karja. Rezzenéstelen volt a levegő, mint a villámlás és a mennydörgés közötti másodpercekben. Csagan csontfehér hajának vége elkezdett felfelé kunkorodni.

Az arca nem illett a kisugárzásához. Úgy festett, menten sírva fakad.

Pa-csi feltartotta mindkét tenyerét.

– Jól van na. Hatalmas tigriscsöcs. Ne haragudj.

– Nincs jogotok hozzá – sziszegte Csagan. Zsinre mutatott. – Különösen neked nem.

Zsin felháborodott.

– Ez meg mégis mit jelentsen?

– Te vagy az oka annak, hogy…

– Minek? – kérdezte felemelve a hangját. – Rajta, mondd ki.

– Srácok. Srácok. – Ramsza kettejük közé állt. – Jóságos teknős, nyugodjatok le. Altan halott. Világos? Halott. És a veszekedésetek nem hozza vissza.

– Nézd csak meg. – Pa-csi Zsin felé nyújtotta a messzelátóját, és felhívta a figyelmét a láthatáron épp csak feltűnő fekete pontra. – Szerinted az egy vörös dzsunka?

Zsin hunyorítva nézett a messzelátóba.

Moag vörös dzsunkákból álló flottáját jellegzetes ópiumszállító hajók alkották, amelyek elég keskenyek voltak ahhoz, hogy rövid idő alatt felgyorsulva maguk mögött hagyják a többi kalózt és a Birodalmi Haditengerészetet. Mélyre nyúló hajótestükbe óriási mennyiségű ópium fért, feltűnő, bambuszrudakkal megerősített vitorlájuk a ponty uszonyára emlékeztetett. A nyílt tengeren minden azonosító jelet eltüntettek magukról, de amikor kikötöttek a Dél-Nikan-tengeren, azt Ankhilun bíborvörös lobogója alatt tették.

Ez a hajó viszont zömöknek, szélesnek és alacsony felépítésűnek látszott, sokkal gömbölyűbbnek tűnt, mint egy ópiumszállító. Nem piros volt a vitorlája, hanem fehér, és a lobogóját sem lehetett látni. Miközben Zsin figyelte, a hajó képtelenül éles fordulatot vett a vízen, hogy feléjük kanyarodjon, ami lehetetlen lett volna egy sámán segítsége nélkül.

– Ez nem Moagé – állapította meg Zsin.

– Attól még nem lesz ellenséges – mondta Ramsza, aki saját messzelátójával vette szemügyre a másik hajót. – Lehet, hogy nem akar ártani nekünk.

Pa-csi felhorkantott.

– Szökevények vagyunk, és egy kalóznak dolgozunk. Aligha van olyan ember, aki ne akarna nekünk ártani.

– Ebben is van valami.

Ramsza összecsukta, majd zsebre tette a messzelátót.

– Csak tüzeljünk rá, és kész – vetette fel Csagan.

Pa-csi hitetlenkedve nézett rá.

– Nézd, én nem tudom, mennyi időt töltöttél a tengeren, de ha meglátsz egy idegen hajót, amin semmilyen felségjelzés nincs, és nem lehet tudni, hogy egy nagyobb flotta része-e, akkor a megfelelő döntés általában nem az, hogy csak tüzeljünk rá.

– Miért nem? – kérdezte Csagan. – Te magad mondtad. Nem valószínű, hogy ne akarna nekünk ártani.

– Ami nem jelenti azt, hogy szembeszáll velünk.

Ramsza ide-oda forgatta a fejét Csagan és Pa-csi között, miközben beszélgettek. Úgy festett, mint egy teljesen összezavarodott kismadár.

– Ne tüzeljetek! – parancsolt rájuk Zsin sietősen. – Legalábbis addig ne, amíg meg nem tudjuk, kicsodák.

A hajó ekkor már elég közel járt ahhoz, hogy ki lehessen venni az oldalába vésett karaktereket. Kormorán. Zsin végigfuttatta magában az Ankhilunban horgonyzó vörös dzsunkákat. Ez nem szerepelt közöttük.

– Látjátok? – Ramsza ismét a messzelátójával kémlelte a vizet. – Ez meg mi a franc?

– Mi?

Zsin nem tudta megállapítani, mit tart Ramsza olyan különösnek. Nem látott egyetlen fegyveres katonát sem. Vagy ami azt illeti, semmilyen legénységet.

Aztán rájött, hogy pontosan ez volt a baj.

Senkit nem látott a fedélzeten.

Senki sem állt a kormánykerék mögött. Senki sem hajtotta az evezőlapátokat. A Kormorán már elég közel ért hozzájuk, hogy mindannyian láthassák az üres fedélzetet.

– Ez lehetetlen – mondta Ramsza. – Mivel hajtják?

Zsin kihajolt a hajó oldalán, és elkiáltotta magát.

– Aracsa! Éles jobbkanyar.

Aracsa engedelmeskedett, gyorsabban váltott irányt, mint ahogy arra bármelyik evezőlapátos hajó képes lett volna. Ám az idegen hajó szinte azonnal követte az irányváltásukat, felfoghatatlanul pontosan fordult utánuk. Ráadásul gyors is volt – bár a Karakált Aracsa hajtotta, a Kormorán minden gond nélkül felvette a sebességét.

Pár másodperccel később már a nyomukba is szegődött. Velük párhuzamosan haladt. Akárki is utazott rajta, az a fedélzetükre akart szállni.

– Ez egy szellemhajó – nyöszörgött Ramsza.

– Ne légy ostoba – szólt rá Pa-csi.

– Akkor van sámánjuk. Csagannak igaza van, lőnünk kellene rájuk.

Tehetetlenül néztek Zsinre, hogy hagyja jóvá a parancsot. A lány kinyitotta a száját, de épp akkor robbanás hasított a levegőbe, és a Karakál megrázkódott a lábuk alatt.

– Még mindig azt hiszed, nem ellenséges? – kérdezte Csagan.

– Tűz! – kiáltotta a lány.

Ramsza a hajó gyomrába sietett, hogy meggyújtsa a gyutacsot. Pár perccel később több robbanás dördült el a Karakálon, miközben egyesével elsültek a jobb oldalon lévő ágyúk. Ragyogó fémlabdák repültek a víz fölött, élénk narancssárga csóvát húzva maguk után – ám ahelyett, hogy lyukat ütöttek volna a Kormoránon, lepattantak a fémlemezről. A csatahajó szinte meg sem érezte a becsapódást.

Eközben a Karakál aggasztóan jobbra dőlt. Zsin áthajolt a korláton – megsérült a hajótest, és bár nem sokat értett a hajókhoz, meg tudta állapítani, hogy ezt a kárt már nem lehet helyrehozni.

Magában káromkodott. Az egyik mentőcsónakkal kell majd visszaevezniük a partra. Ha a Kormorán meg nem semmisíti őket még előtte.

Zsin hallotta lentről Ramsza sietős lépteit. A fiú próbálta újratölteni az ágyúkat. Nyilak suhantak el a fejük fölött, Kara lőtte ki őket, de ezek is lepattantak a csatahajó oldaláról. Kara nem talált célpontot, a csatahajón nem lehetett személyzetet látni, nem voltak íjászok. Akárki is utazott rajta, annak nem volt szüksége íjászokra, amikor olyan erős ágyúkkal szerelkezett fel, hogy percek alatt el tudta volna süllyeszteni a Karakált.

– Közelebb! – kiáltotta Zsin. Az ellenség túlerőben volt, túljárt az eszükön. Csak úgy nyerhettek, ha átszállnak a másik hajóra és kifüstölik a rosszakaróikat. – Aracsa! Vigyél át!

Ám erre a parancsra meg sem mozdultak. A Karakál kelletlenül lebegett a vízen.

– Aracsa!

Nem jött válasz. Zsin felmászott a korlátra, és lenézett a hajóra. Furcsa, fekete folyamot látott, mintha füstfelleg gomolygott volna a víz alatt. Vér? Ám Aracsa nem vérzett, akkor nem, amikor víz formájában testesült meg. És a felleg túl sötét volt ahhoz, hogy vér legyen.

Nem. Inkább tintára hasonlított.

Egy lövedék süvített el a feje fölött. Behúzta a nyakát. Nem sokkal előtte csapódott a vízbe. Újabb fekete felleg keletkezett a becsapódás helyén.

Csakugyan tinta volt.

Tintakapszulákat lőttek a vízbe. Készakarva. A támadók tudták, hogy a Ceko egyik tagja egy vízi sámán, és szándékosan megvakították Aracsát, mert tisztában voltak a képességeivel.

Zsin mellkasából kiszorult a levegő. Ez már nem lehetett véletlenszerű támadás. A csatahajó pontosan őket vette célba, előre kitervelte a támadást, és felkészült rá.

Moag elárulta őket.

Újabb lövedékek repültek a levegőbe, ezúttal a fedélzetet célozva meg. Zsin lebukott, felkészítette magát a becsapódásra, de az nem következett be. Kinyitotta a szemét. Késleltetett robbanás?

Ám semmilyen tüzes robaj nem rázta meg a hajót. Fekete felhő tört elő a lövedékekből, és rémségesen gyorsan tört magának utat. Zsin meg sem kísérelt elfutni előle. A füst másodperceken belül beterítette az egész fedélzetet.

Fullasztó hatású füstfüggöny ereszkedett a hajóra. Zsin próbálta beszívni a levegőt, de semmi sem jutott a tüdejébe, mintha összepréselődött volna a torka, mintha valaki falhoz szorította volna, és a nyakára tapasztotta volna a kezét. Öklendezve bukdácsolt hátrafelé. Érzett valamit a levegőben – valami émelyítően édes és rémesen ismerős illatot.