FORDÍTOTTA

SZIEBERTH ÁDÁM

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Richard Russo: Straight Man

Copyright © 1997 by Richard Russo

All rights reserved.

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 461 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Rédei Bori

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Natnek és Judithnak

PROLÓGUS

Kell, hogy legyen kutya a lakásban.{1}

F. SCOTT FITZGERALD: A NAGY GATSBY

Tudom, nem vagyok könnyű eset. Szórakoztató, az tudok lenni, bár úgy tapasztaltam, hogy az emberek nem nagyon vágynak arra, hogy szórakoztassák őket. Inkább vigaszra vágynak – vagy az is lehet persze, hogy más az elképzelésük a szórakozásról, mint nekem.

Egyetértek azokkal, akik, ha filmekről van szó, így nyilatkoznak: „Én csak szórakozni akarok.” Tudós kollégáim gyakran gúnyolódnak eme populista állásponton, amely szerintük híján van mindennemű kifinomultságnak, és roppant egyszerű észjárásra vall. Úgy vélik, erősen kérdéses, hogy aki ilyet mond, birtokában van-e a kritikus, analitikus gondolkodáshoz szükséges elmeélnek. Én azonban hittel vallom, hogy csak szórakozni akarok – igaz, szinte soha nem szórakoztat az, ami más, csak szórakozni akaró embereket igen. De ez nem jelenti azt, hogy filozófiailag összeférhetetlenek vagyunk, csak annyit jelent, hogy nem kell együtt moziznunk.

Azok szerint, akik a legjobban ismernek, nem szórakoztató ember vagyok, hanem idegesítő. A szüleim váltig állítják, hogy már gyerekként is az voltam. Kiskamaszkoromban váltak el, és vajmi kevés dologban értettek egyet, de abban nem volt vita köztük, hogy lehetetlen kölyök vagyok. Jól példázza ezt a kilencéves ifjabb William Henry Devereaux-ról és az ő kutyájáról fennmaradt történet, amelyben a tényanyag is, a levont következtetés is, sőt az elbeszélés stílusa is ugyanaz, bármelyikük adja elő. Íme, a sztori:

Az egyetem tulajdonát képező ház, ahol éltünk, a negyedik lakhelyem volt. A szüleim ugyanis „tudós nomádokként” vándoroltak egyetemről egyetemre, valamint apám, akire ez a jelző mindmáig ráaggatható, tudós opportunistaként is. Ő mindig a trendi, sikkes irodalomkritikai irányzatok előőrséhez tartozott, így az ő szemében akkor, az ötvenes években, már réginek számított az úgynevezett új kritika. Negyvenéves korára egyetemi tanár lett, és több könyvet is publikált, amelyek egytől egyig „nagyot szóltak”, azaz heves vitákat gerjesztettek a tanszéki koktélpartikon.

Apám „érdemdús vendégprofesszorként” érezte magát a legjobban. A titulust rendszerint az ő kedvéért kreálták az egyetemek, és a „vendégség” maximum egy-két évig tartott, talán azért, mert ennél tovább nehéz „érdemdúsnak” látszani olyanok szemében, akik ismerik az embert. Oktatóként nem volt túlterhelve, csak egy-két kurzust tartott évente. Inkább azt várták tőle, hogy olvasson, gondolkodjon, írjon, publikáljon, és a könyve előszavában emlékezzen meg az intézményről, amely nagyvonalúan biztosította neki a gyöngyéletet. Anyám viszont, aki szintén az angol irodalom professzora, és akit az egyetemek a „csomag” részeként vettek föl, teljes óraszámban tanított, ellensúlyozva apám könyvírás fejében kapott kedvezményét.

Az impozáns, régi, magas mennyezetű, keményfa padlós, kandallós, huzatos házak, amelyekben éltünk, a campuson vagy a campus közelében voltak. A kandalló csak akkor volt begyújtva, ha apám „udvart tartott”. Erre vagy péntek délután került sor, amikor hajbókoló tanársegédek és ideges doktoranduszok özönlötték el a tágas szobákat, vagy szombat este, ha anyám vacsorát adott a tanszékvezető vagy a dékán vagy egy ott vendégeskedő költő tiszteletére. Én így is, úgy is az egyetlen gyerek voltam a társaságban, és igencsak magányos lehettem, ugyanis mindennél jobban vágytam egy kutyára.

A szüleim viszont, nem túl meglepő módon, nem vágytak rá, és mivel szolgálati lakásban laktunk, alighanem szigorú szabályok vonatkoztak a kisállattartásra. Mindenesetre akkor, kilencéves koromban, már jó ideje kőkeményen lobbiztam egy kutyusért. A szüleim abban bíztak, hogy idővel kinövöm ezt a mániámat, de az én hő vágyamat csak fokozta, az elszántságomat pedig megacélozta a szemükben csillanó remény.

Karácsonyra mit kérek? Kutyát. A születésnapomra mit kérek? Kutyát. A sonkás szendvicsemre mit tegyenek? Kutyát. Jóleső érzés töltött el a szüleim elgyötört, bosszús arca láttán: úgy voltam vele, hogy ha már kutyám nem lehet, ez is megteszi helyette.

Így csordogált az élet, míg anyám el nem követett egy hibát vagy inkább ordas nagy baklövést, amit az érzelmi kimerültség és a kétségbeesés szült. Ő ugyanis sokkal jobban szerette volna, ha a gyereke boldog, mint az apám.

Egy tavaszi napon, miután irgalmat nem ismerve hosszasan nyaggattam, leültetett, és így szólt:

– Tudod, a kutya olyan dolog, amit ki kell érdemelni.

Apám, aki ezt hallotta, fölállt, és komor arccal elhagyta a helyiséget, tudomásul véve, hogy ez a háború elveszett.

Anyám elképzelése az volt, hogy feltételekhez köti a kutyatartást, és teljesíthetetlenül kemény feltételeket szab, hogy csak magamat okolhassam, amiért nem kaptam kutyát.

Komolyan azt hitte, beválhat a terve, ékes bizonyítékot szolgáltatva arra, hogy van, akinek nem lenne szabad gyereket vállalnia.

Rögtön hozzáláttam a saját tervem végrehajtásához, amely anyám kifárasztására irányult, és az övével ellentétben pofonegyszerű volt, de hibátlan. Annyiból állt, hogy reggeltől estig a kutyákról beszéltem, és nem hagytam, hogy a szüleim témát váltsanak. Ha megpróbálták, megállt a kezemben a villa, és így szóltam: „Apropó, kutyák”, majd szövegeltem tovább rendületlenül.

Továbbá kéthetente kivettem a könyvtárból vagy öt-hat kutyás könyvet, és szanaszét hagytam őket a házban. Ha az utcán, a tévében, vagy az anyám által járatott magazinokban kutyát láttam, megmutattam neki, az asztalnál pedig folyton a különböző fajták erényeiről értekeztem.

Apám nagyon ritkán figyelt oda bármire, amit mondtam, anyámon viszont látszott, hogy a konok kitartásom hullámai kezdik alámosni lelke tartópilléreit. Amikor úgy ítéltem meg, hogy közel áll a teljes összeomláshoz, fogtam az összespórolt zsebpénzemet, elballagtam a közeli kisállat-kereskedésbe, és vettem egy káprázatos, szegecsekkel kivert nyakörv-póráz szettet.

Nem voltam mintagyerek ebben az „apropó, kutyák” által fémjelzett időszakban, pedig elvileg azon igyekeztem, hogy „kiérdemeljem” a kutyát. Kérdezgettem is anyámat egyfolytában, hogy jól állok-e, és mekkora részét érdemeltem már ki a kutyának, de hogy a viselkedésemben jelentős változás állt volna be, azt kétlem. Hiszen igazából nem voltam én rossz fiú, csak egy lármás nyüzsimókus, akinek folyton kell valami. Anyám úgy hívott, hogy „ki-be járó lélek”, mert ide-oda cikáztam a házban, és sokszor szinte könyörögve kérte, hogy „telepedj már le valahol!”

Sok egyéb mellett az információ is olyasmi volt, ami folyton kellett nekem, ezért sokszor megzavartam anyámat az olvasásban vagy a dolgozatjavításban. Apám, részben épp azért, hogy ne bombázzam a kérdéseimmel, szinte egész nap a tanszéki irodájában, a könyvespolcok között tartózkodott. Csak ebédelni jött haza, hogy végre beszélgethessünk egy jót a kutyákról, mint egy igazi család.

Akkor úgy gondoltam, hogy a boldog tudatlanság állapotában leledzik, azaz nem is sejti, hogy anyám gyilkos pillantásokat vet az üresen maradt székére, miután ő távozik. De volt a tarsolyában egy remek kifogás: hogy hamarosan befejezi a könyvét. Ez megtette hatását, mert anyámban mélyen gyökerezett a könyvek és a tudás feltétlen tisztelete.

Lassanként belátta, hogy ez a csata megnyerhetetlen, ráadásul egyedül vívja. Most már tudom, hogy ez csak egy volt a házasságára vonatkozó keserű felismerések közül, de akkor nem éreztem úgy, hogy bármi is „bűzlene”. Csak a győzelem ízét éreztem.

Az augusztus végi kutya melegben anyám szabott egy utolsó, nyamvadt kis feltételt, mintegy beismerve, hogy kiérdemeltem a kutyát. Én pedig megszántam, és tényleg megpróbáltam jobban viselkedni, hiszen igazán ez volt a legkevesebb.

Anyám csak annyit kért tőlem, hogy ne csapkodjam a szúnyoghálós ajtót. Előre kell bocsátanom, hogy a ház, ahol éltünk, a Szent Pál-székesegyház „suttogó folyosójához” fogható akusztikai csoda volt. A londoni katedrálisban a tompított hang, miután átszelte a kupola alatti nagy, nyitott teret, tisztán, „érintetlenül” érkezik meg a túlsó falhoz. Nálunk pedig mintha gitárerősítővel felturbózott fegyver dörrent volna, amikor a feszes rugó az ajtófélfához vágta a szúnyogháló fakeretét, és a lövés zaja ugyanolyan hangerővel, ugyanolyan tisztán jutott el a ház összes helyiségébe, földszintre, emeletre egyaránt.

Mivel naponta ki tudja, hányszor járkáltam ki-be, anyám sokszor panaszkodott, hogy úgy érzi magát, mintha egy fedett lőtéren lakna, és néha átsuhan az agyán, hogy bárcsak ne vaktölténnyel tüzelne az ajtó. Kilátásba helyezte, hogy ha megpróbálom finoman csukni, intézkedik kutyaügyben. Igen, hamarosan.

Attól kezdve jobban viselkedtem. Úgy minden második alkalommal eszembe jutott, hogy nem szabad csak úgy elengedni az ajtót, és ha mégsem jutott eszembe, visszaléptem a házba, hogy bocsánatot kérjek. Igaz, ilyenkor néha másodszor is hagytam bevágódni az ajtót, amikor ismét kiléptem rajta…

De igyekeztem, és anyámat ez nyilván meghatotta, miként az is, hogy mindenhova magammal cipeltem a drága nyakörv-póráz szettet. Történt ugyanis, hogy az első, kevesebb ajtócsapkodással abszolvált hét szombatján apám elment valahova. Hogy hova, azt nem volt hajlandó elárulni, de én persze tudtam, és miután távozott, esdeklő hangon azt kérdeztem anyámtól:

– Milyen fajta?

De anyám azt állította, hogy nem tudja, majd közölte:

– Ezt apád intézi.

Azt véltem leolvasni az arcáról, hogy van némi rossz előérzete. Hogy miért, azt rögtön megértettem, amikor apám hazaért, és megállt a kocsival a ház előtt.

A kutya a hátsó ülés támláján nyugtatta az állát, és azt hiszem, látta, hogy lesem a konyhaablakból, de nem reagált. Sőt mintha azt sem észlelte volna, hogy az autó megáll, majd apám kiszáll, és előredönti az anyósülést. Végül kénytelen volt nyakörvön ragadni a kutyát, és kihúzni a kocsiból.

Az állat kihajtogatta maga alól hosszú lábait, majd óvatosan, tétován, köszvényesen a talajra helyezte őket, és én már láttam, hogy csúnyán elárultak, avagy túljártak az eszemen. Ugyanis ha azt mondtam, hogy „apropó, kutyák”, mindig, kivétel nélkül kölyökkutya jelent meg lelki szemeim előtt: kis collie, kis beagle, kis labrador, kis német juhász satöbbi. Csakhogy ezt, döbbentem rá, soha nem rögzítettük írásban.

Lehetett volna legalább fiatal kutya, ha már nem kölyök. Kaphattam volna egy korlátlan lehetőségeket kínáló csupa élet csirkefogót, akit mindenféle trükkökre taníthatok, de ez a kutya járni is alig tudott. Csak állt lehajtott fejjel, mintha mindmáig szégyellne valamit, amit boldogult kölyökkorában követett el, és mintha megborzongott volna, amikor apám becsukta a kocsiajtót.

Azt hiszem, bízvást állíthatom, hogy „szép kutya” volt az én fajtiszta, rozsdaszínű, gondosan ápolt szőrzetű ír szetterem. Bízvást állíthatom továbbá, hogy kifogástalanul illedelmes eb volt: olyan, akit nyugodtan be lehet vinni az egyetem tulajdonát képező házba, mert lényegében nem szegjük meg a kisállattartási tilalmat. Egyből világossá vált számomra, hogy ilyen kutyája annak van, akinek nem igazán kell kutya, vagy legalábbis bajlódni nem óhajt vele. Később megtudtam, hogy az egyetem professor emeritusa volt a gazdája, aki idősotthonba került, így a kutya árván maradt.

Az az ír szetter festményre kívánkozott. Már csak azért is, mert ideális modell lett volna, aki órákig meg sem mozdul.

Vonakodva lépett be a konyhába apám is meg a kutya is, majd apám nagyon finoman csukta be a szúnyoghálós ajtót. Hogy hazafelé jövet gyötörte némi balsejtelem, azt csak szeretném hinni, az viszont egyértelműen látszott, hogy elhatározta: hetykén, pimaszul játssza ki a kártyáit. Anyám, aki rögtön látta, hogy összeomlok, méregetett egy kicsit, majd méregette egy kicsit apámat is, aki így szólt:

– Mi az?

Anyám szótlanul megcsóválta a fejét.

Apám rám nézett, majd ismét anyámra, a kutya négy lábán pedig heveny remegés futott végig, amely mintha bénító hatású lett volna. Az volt a benyomásom, hogy szeretne lefeküdni a hűvös linóleumra, de elfelejtette, hogy kell. Aztán kiszakadt belőle egy mély sóhaj, amely hármunk közös sóhaja is lehetett volna.

– Jó kutya ez – mondta meglehetősen nagy nyomatékkal, anyámnak apám. – Kicsit ideges, de a fajtiszta szetterek már csak ilyenek.

Ez nem az a fajta dolog volt, amit apám csak úgy magától tudott. Nem férhetett hozzá kétség, hogy azt szajkózza, amit neki is mondtak, amikor elhozta a kutyát.

– Hogy hívják? – érdeklődött anyám, de szemmel láthatóan csak azért, hogy mondjon valamit.

Apám, aki ezt elfelejtette megkérdezni, a kutya nyakörvéről próbált puskázni.

– Istenem – mondta anyám. – Istenem, istenem.

– Nevet mi is adhatunk neki – fortyant fel bosszúsan apám. – Talán sikerülni fog, nem gondolod?

– Nevezzük el a fiút, mondjuk… Egy letűnt irodalomkritikai irányzatról – javasolta anyám.

– Nem fiú, hanem lány – szóltam közbe, mert tényleg lány volt.

Apámat mintha jobb kedvre derítette volna, legalábbis egy picit, hogy bekapcsolódom a társalgásba.

– Mit gondolsz, Henry? – érdeklődött. – Mi legyen a legény neve?

Az, hogy másodszor is eltévesztik a kutyám nemét, már sok volt nekem.

– Kimegyek játszani – közöltem, és már rohantam is, mielőtt kifogással élhettek volna. A szúnyoghálós ajtó a szokottnál is nagyobbat dörrent.

De nem csak ezt hallottam, miközben átszökkentem az ajtó előtti kis lépcsőn. Hanem valami tompa puffanást is, amely mintha az ajtócsapódás tompított visszhangja lett volna, majd apám felhördülését:

– Mi a franc…?

Visszafelé már szép lassan, óvatosan, fokonként haladtam végig a lépcsőn, és úgy terveztem, hogy bocsánatot kérek az éktelen robajért. De azt kellett látnom a szúnyoghálón keresztül, hogy a szüleim tekintete a padlón elnyúló kutyára szegeződik, aki mintha szunyókálna. Aztán apám megbökdöste a horpaszát a fűzőtlen kordovánbőr cipője orrával.

A hátsó udvarban ásta meg a sírt a szomszédtól kölcsönkért ásóval. Vízhólyagos lett a finom, puha keze, de amikor ajánlkoztam, hogy segítek, csak némán meredt rám. A végén pedig fölegyenesedett a combközépig érő gödörben, és még egyszer utoljára megcsóválta a fejét.

– Elpusztult a legény – mondta hitetlenkedve. – És még nevet sem adtunk neki.

Annyi eszem azért volt, hogy ne javítsam ki másodszor is a kutya nemét illetően. Szótlanul álldogáltam tehát, és gondolkoztam a szavain, ő pedig kimászott a gödörből, és elindult a kutyáért, amely egy régi lepedő alatt hevert a hátsó verandán.

Nagy műgonddal bedugdosta a lepedő szélét a kutya alá. Egyértelmű volt, hogy a világért sem nyúlna döglött állathoz, még akkor sem, ha az csak az imént lehelte ki a lelkét. A lepedőt markolva engedte le a kutyát a sírba, de nem volt elég hosszú a keze, így a tetem tompán puffant a gödör fenekén, amikor húsz-harminc centi magasból odapottyant.

Utána apám rám nézett, és újfent megcsóválta a fejét, majd fogta az ásót, és rátámaszkodott. Mintha azt várta volna, hogy mondjak valamit, úgyhogy mondtam valamit.

– Vöröske.

Apám résnyire húzta a szemét, úgy nézett rám, mintha idegen nyelven szólaltam volna meg.

– Mi?

– Úgy fogjuk hívni, hogy Vöröske – magyaráztam.

Apám, miután elhagyott minket, az addiginál is híresebb lett. Néha egyenesen azt írják a javára vagy a rovására – ki tudja, melyik a megfelelőbb szó? –, hogy ő az amerikai irodalomelmélet atyja. Tudós könyvein kívül egy memoárt is jegyez, amely felkerült egy jelentős irodalmi díj szűkített listájára. A mű bepillantást enged a huszadik századi irodalom néhány immár elhunyt nagy alakjának személyiségébe.

A fotója gyakran ékesíti az irodalmi folyóiratok lapjait. Egy időben gallér nélküli szvettert és aranyláncot viselt a tweedkabát alatt, manapság viszont többnyire oxfordingben, nyakkendőben és zakóban kapják lencsevégre az egyetemi irodájában, ahol mintha könyvekből épült volna a fal.

Előttem úgy jelenik meg idősb William Henry Devereaux, hogy támasztja a szomszéd ásóját a csúnyán összepiszkolódott, fűzőtlen kordovánbőr cipőjében, vizsgálgatja a nem kevésbé piszkos, valamint vízhólyagos kezét, és emésztgeti a döglött kutya nevére vonatkozó javaslatomat. Gyanítom, hogy – a testi örömöket leszámítva – ritkán volt része olyan élményben, amit nem nyomtattak papírra. Amikor felvetettem, hogy nevezzük el a megboldogult ebet Vöröskének, úgy nézett rám, mintha én is egy könyvből léptem volna elő, amelybe egyszer belefogott, de félbehagyta, mert érdekesebb olvasmányra bukkant.

– Mi? – szólalt meg, és elengedte az ásót, amelynek nyele a lábam előtt puffant a földön. – Hogy mondtad?

Minden szülő életében nehéz pillanat, amikor rádöbben, hogy az utódja soha nem fogja úgy látni a dolgokat, ahogyan ő, hiába a két lábon járó eleven öröksége, aki a nevét is viseli.

ELSŐ RÉSZ
OCCAM BOROTVÁJA

Azt hittem, zeng majd az ég,

Lesz hosszú-hosszú,

Férfias harc,

És hegyet mászom.

STEPHEN SPENDER

1. fejezet

Végre elállt az orrom vére, és kidobtam a véres papírtörülközőket. Teddy Barnes erősködik, hogy hazavisz az ősrégi Honda Civicjén, amely sehogy sem hajlandó kimúlni, Teddy pedig, amilyen sóher, nem hajlandó lecserélni. June, a felesége, akinek önnön értékébe vetett hite nem ingatható meg egykönnyen, egy új Saabbal jár.

– Az ülésed hátradönthető – mondja Teddy, miután észreveszi, hogy gyakorlatilag állon térdelem magam.

Épp megállunk a kereszteződésnél. Végigfuttatom ujjaimat az ülés oldalán, de hiába keresem a hátradöntő kart vagy kallantyút vagy akármit.

– Tényleg?

– Ott kell lennie – mondja Teddy amolyan „tudósosan”, azaz tanácstalanul.

Én is tudom, hogy ott kell lennie, de inkább a szenvedést választom. Pedig nem vagyok született bűntudatkeltő, de el tudom játszani ezt a szerepet. Teátrálisan sóhajtok, ami azt hivatott jelezni, hogy bezzeg az én kocsimban kényelmesen kinyújtózhat a lábam. Pedig a Lincolnom ugyanolyan muzeális darab, mint Teddy Civicje, de a méretei jobban megfelelnek a világ hosszú lábú William Henry Devereaux-inak, akik közül ketten, apám és én, még a föld fölött vagyunk.

Teddy észbontóan óvatos sofőr, a világért sem ösztökélné bal kanyarra a kis Civicjét, amíg autót lát az úton.

– Pont nincs köztük elég nagy térköz – magyarázza, amikor meglátja, hogy vigyorgok.

Teddy velem egyidős, azaz negyvenkilenc éves, és a vonásai kisfiúsabbak ugyan, de azért rajta is mutatkoznak már az öregedés jelei. Soha nem volt robusztus alkat, de most az eddiginél is konkávabbnak tűnik a mellkasa, és így jóval hangsúlyosabb a kis pocakja. A keze már-már nőiesen finom és szőrtelen, a cingár lába szinte elvész a nadrágjában. Ahogy méregetem, eszembe jut, hogy alighanem meggyűlne a baja azzal, ha újra kéne kezdenie mindent, azaz ki kéne tanulnia ismeretlen dolgok működését, és versenyeznie kéne meg társat keresni… Szóval tenni, amit egy fiatal férfinak tennie kell.

– Miért kéne bármit is újrakezdenem? – tudakolja rémült arccal, mélyülő szarkalábakkal.

Abból, ahogy néz, azt szűröm le, hogy nyilván hangosan is kimondtam, amit gondoltam, pedig nem akartam.

– Nem fordul meg néha a fejedben, hogy bárcsak megtehetnéd? – vágom ki magam.

– Mit? – kérdez vissza Teddy. Megoszlik a figyelme, mert egy kis szünetet észlelt a forgalomban. Előrehajol, leveszi a lábát a fékről, és a gázpedál fölé helyezi, de nem lép rá. Végül arra jut, hogy most sem elég nagy a két autó közti távolság, és frusztrált sóhajjal hátradől.

A mozdulata valamiért eszembe juttatja, hogy akár igaz is lehet a pletyka, amely szerint a felesége, June, egy ifjú kollégával kavar. Eddig nem vettem komolyan a dolgot, mert Teddy és June tökéletes szimbiózisban él. Úgy emlegetjük őket az angol tanszéken, hogy Ginger és Fred, mert könnyedén, kecsesen, valamint a szenvedély legcsekélyebb jele nélkül haladnak közös úti céljuk felé. Az egyetemi élet bizalmatlansággal, gyanakvással, megtorlásokkal terhes légkörében ugyanis két együttműködő, egy célért dolgozó ember már hatalmi bázist jelent, és ezt a szomorú igazságot senki sem ismerte fel úgy, mint Teddy és June. Így aztán nehéz elképzelni, hogy bármelyikük is kockára tenné, amit együtt elértek. Ugyanakkor nem lehet könnyű egy olyan ember házastársának lenni, mint Teddy, aki folyton előrehajol, mintha készülne valamire, és folyton a gázpedál fölött imbolyog a lába, de soha nem mer beletaposni.

A Church Streeten vagyunk, amely párhuzamosan halad a Railton városát két, egyformán ronda és sivár részre osztó sínekkel. A pályaudvar itt a legszélesebb, vagy húsz vágány sorakozik egymás mellett, és szinte mindegyiken áll egy-két rozsdás tehervagon. Száz éve, amikor Railton a virágkorát élte, és lakói biztos jövő elé néztek, még tele volt az egész, de azok az idők elmúltak. Olyannyira, hogy a Church Streeten, ahol továbbra is üresben pöfögünk a balra kanyarodó sávban, egyetlen templom sincs, pedig régen állítólag öt-hat is volt. A jó ideje pusztulásra ítélt rozzant, bedeszkázott ablakú, vörös téglás építményt, amely még megmaradt hírmondónak, tavaly tették a földdel egyenlővé, miután néhány siheder betört oda, és beszakadt alattuk a padló. A hatalmas telek, ahol a templom állt, most üres.

Railtonban épp az teszi próbára azt, aki reménykedni próbál, hogy sok az ehhez hasonló teleszemetelt, szélfútta senkiföldje. Innen, ahol veszteglünk a kocsival, látszik a sínpár, amelyre egy bizonyos William Cherry, aki világéletében a Conrailnél dolgozott, az éjszaka közepén ráfeküdt. Utána azt rebesgették, hogy ő is a hét folyamán leépítettek között volt, de kiderült, hogy nem, sőt. Cherryt ugyanis nem elküldték, hanem nyugdíjba ment, és megkapta a vasúttársaságtól minden járandóságát. A tévében nyilatkozó, nála kevésbé szerencsés szomszédjai fel nem foghatták, miért vetett véget az életének, hiszen, amint mondták, „megvolt mindene”.

Amikor már teljes biztonságban vagyunk, azaz nincs több autó a láthatáron, Teddy ráfordul a Pleasant Streetre, amely a neve dacára Railton legkellemetlenebb utcája. Az alacsony, lepukkant irodaépületekkel szegélyezett úttest ugyanis olyan meredek, hogy télen képtelenség fölkaptatni rajta, Teddy kocsija pedig most, április elején is heroikus küzdelmet vív vele. A kis Civic keservesen nyüszít kettesben, és úgy huszonöttel hasít. Félúton van egy kis fennsík, ahol némi lendületet vehetnénk, de sajnos, lámpa is van.

– Megtoljam? – ajánlkozom, amikor megállunk a pirosnál.

– Csak a hideget bírja nehezen, amúgy semmi gond, tényleg – mondja Teddy.

Igaza van, semmi kétség. Nyilván nem lesz semmi baj, sikerülni fog, haza fogunk érni. Csak tudnám, miért ilyen csüggesztő ez a tény. Nehezen szabadulok a gondolattól, hogy talán William Cherry is épp attól félt, hogy a dolgok úgy alakulnak, ahogy kell, ha nem veszi elejét ennek valami drasztikus lépéssel.

– Azt hiszem, menni fog, azt hiszem, menni fog, azt hiszem, menni fog – skandálom, mint a híres mesekönyvben a kismozdony, amikor zöldet kapunk, és Teddy továbbűzi-hajtja a mindenre képes kis Civicet.

A télen, miután hullott egy kevés hó, botor módon megpróbáltam feljönni itt a Lincolnnal. A campusról igyekeztem hazafelé, és már majdnem éjfél volt, ezért gondoltam, megspórolom a tízperces kerülőt. Vészjósló látványt nyújtott a kihalt utca: még autók sem parkoltak a járda mellett, mert a hosszú pennsylvaniai teleken ez éjszaka tilos. A kocsim így magányosan küzdött a kaptatóval, amely az ötödik keresztutcáig tart. Ott jön a fennsík, ahol most vagyunk Teddyvel, és a sarkon van a biztosítási ügynököm irodája. Emlékszem, akkor eszembe jutott, hogy bárcsak ott lenne a fickó, és látná, hogy milyen vakmerő dolgot művelek az általa biztosított járművel.

Akkor is meg kellett állnom a lámpánál, és miután zöldre váltott, kipörögtek a kerekek. De végül nagy nehezen elindultam, és felkínlódtam magam a második keresztutcáig, azaz a dombgerincig. Nagyjából tíz méter választhatott el a céltól, amikor megint kipörögtek a kerekek, és csúszkálni kezdett a kocsi fara, majd lefulladt a motor, és rádöbbentem, hogy a fék nem fejt ki értelmezhető hatást. Hátradőltem, és tehetetlenül figyeltem, amint a hülyeségem meghozza gyümölcsét. Mivel motorzaj, ugye, nem volt, amolyan néma balettnek voltam szemtanúja. A Lincoln kecsesen szlalomozott lefelé, majd az említett fennsíkon már-már úgy tűnt, hogy a biztosítási ügynök irodája előtt megáll, de végül megcsúszott a járdaszegélyen, és pörögve-forogva, hol az egyik, hol a másik járdáról visszapattanva tette meg a hátralevő utat, mint a biliárdgolyó.

A pályaudvar bejárata jelentette a végállomást, és némi egyensúlyvesztéstől eltekintve sértetlenül megúsztam a kalandot. Kedves barátnőm, Bodie Pie – aki az utca elején lakik egy emeleti lakásban – állítása szerint látta balettbe illő alászállásomat, sőt esküszik rá, hogy hallotta a tébolyult kacajomat is, de ez utóbbira nem emlékszem. Csak a mostanihoz hasonló emóciókat tudok felidézni: jól emlékszem rá, hogy akkor is némi csalódottság munkált bennem. Frusztrált, hogy egy ilyen drámai eseménynek ennyire nincs következménye.

Teddynek igaza van: tényleg nem lesz itt semmi gond. Ő is tudja, én is tudom. Hogy is lehetne itt gond, ha egyszer határozatlan időre szól a szerződésünk, azaz „státuszban vagyunk”?

Miután kiérünk a városból, az erőre kapott Civic úgy süvít a kétsávos aszfaltúton, mint egy rajzfilmbeli kisautó, amely a motorháztetejére fagyott széles, gügye vigyorral ezt hajtogatja: „Tudtam, hogy menni fog, tudtam, hogy menni fog!”

Tovasuhan a pennsylvaniai táj. Az út menti fák java része már rügyezik. Bent, az erdő mélyén talán akadnak még koszos hófoltok, de határozottan érződik a tavasz lehelete, és hogy élvezhessük, Teddy résnyire lehúzta az ablakot. Ahogy gyérülő haja rebben a könnyű szélben, félig-meddig arra számítok, hogy frissen sarjadt hajtásokat fedezek fel a fejbőrén, mert tudom, hogy Rogaine hab bevetését fontolgatja.

– Csak azért viszel haza, hogy flörtölhess Lilyvel – mondom, mire elvörösödik.

Teddy immár több mint húsz éve ártatlanul szerelmes a feleségembe, már amennyiben létezik ártatlan szerelem. Amióta felépült vidéken a házunk, ritkábban látja Lilyt, így folyton keres valami ürügyet, hogy kijöhessen hozzánk. A ritka szombat délelőttökön például, amikor még kosarazunk, mindig beugrik értem, pedig csak pár saroknyira lakik a pályától, ahol játszunk. De váltig állítja, hogy az a hat kilométeres kitérő igazán semmiség.

Egyszer, bő tíz éve, egy esti ivászat során be is vallotta, hogy odavan Lilyért. És mivel részegen követte el ezt a hibát, még csak ki sem erőszakolta belőlem az ígéretet, hogy titokban tartom a dolgot.

– Ha elmondod neki, esküszöm, hogy… – ismételgette később.

– Ne hülyéskedj már – nyugtattam meg. – Még szép, hogy elmondom neki! Első dolgom lesz, amikor hazaérek.

– És a barátságunk?

– Kinek a barátsága?

– Hát a miénk. A tiéd meg az enyém – mondta Teddy.

– Nem én zúgtam bele a feleségedbe, úgyhogy ne magyarázz nekem a barátságról – feleltem. – Igazából fel kellene szólítanom téged, hogy gyere ki.

Teddy rám villantotta részeg vigyorát, és közölte:

– Te pacifista vagy, emlékszel?

– Attól még fenyegetőzhetek. Csak nem muszáj komolyan venned – vágtam rá, de láttam rajta, hogy ő bizony komolyan vesz engem is, meg minden mást is.

– Nem szereted őt úgy, ahogy kéne – mondta, és valódi könny csillant a szemében.

– Honnan tudod? – kérdezte csontszáraz szemekkel ifjabb William Henry Devereaux.

– Tudom, és kész – erősködött Teddy.

– Ha megígérném, hogy amint hazaérek, rávetem magam, jobban éreznéd magad? – érdeklődtem.

A szitu ugyebár meglehetősen abszurd volt. Két középkorú fickó, mert már akkor is azok voltunk, ül a kocsmában a pennsylvaniai Railtonban, és azon vitatkozik, hogy mi az a szerelemmennyiség, ami már pont elég, és mennyit érdemelne valaki ezenfelül…

De Teddy nem érzékelte a dolog abszurditását. Olyannyira nem, hogy már-már azt hittem, pofán ver, pedig tudnia kellett, hogy viccelek. Csakhogy Teddy Barnes az emberek túlnyomó többségéhez hasonlóan szentül hiszi, hogy a szerelem nem tréfadolog. Én viszont fel nem foghatom, milyen alapon állítja valaki, hogy van humorérzéke, ha nem viccelődik a szerelemmel.

Az ominózus ivászat óta csak én utalok olykor Teddy vallomására, amelyet nem vont vissza, és mindmáig kínosan érinti, ha emlékeztetem arra az „incidensre”.

– Bárcsak éreznél valamit June iránt! – szólal meg szomorkás mosollyal. – Akkor kiegyezhetnénk a kölcsönös plátói vonzalomban.

– Hány éves is vagy? – érdeklődöm.

Teddy hallgat egy sort, majd így szól:

– Tudod, igazából azért akartalak hazahozni…

– Te jó ég! – mondom. – Helyben vagyunk. – Tudom, mi következik. Hónapok óta keringenek a pletykák a készülő tisztogatásról, amely a határozatlan időre szerződtetett, azaz státuszban lévő, avagy véglegesített oktatókra is kiterjedhet. Ha ez tényleg bekövetkezne, nagyjából a teljes angol tanszék retteghetne attól, hogy elbocsátják. A hírt állítólag a tanév végén, négyszemközti megbeszélések során közli majd a tanszékvezetőkkel az egyetem gazdasági igazgatója. Továbbá attól függően, hogy melyik mendemondát veszi komolyan az ember, az sem kizárt, hogy bekérik tőlük a nélkülözhetőnek ítélt munkatársak listáját. Az életkor állítólag nem szempont.

– Na, jó – mondom Teddynek. – Halljam, kivel beszéltél utoljára.

– Arnie Drenkerrel a pszichológiáról.

– És te hiszel Arnie Drenkernek? Az az ember orvosi eset.

– Esküszik rá, hogy listázásra utasították.

Miután nem válaszolok azonnal, Teddy egy mikroszekundumig leveszi a szemét az útról, és rám mered.

Lüktet a górcsöve alatt a jobb orrlyukam, amely mostanra úgy megduzzadt, hogy látom a szemem sarkából az orrcimpámat.

– Miért nem vagy hajlandó komolyan venni a helyzetet?

– Mert április van, Teddy – felelem.

Régi vita ez köztünk, amelynek értelmezéséhez tudni kell, hogy egyetemi körökben az április a felfokozott paranoia hava. Persze, az egyetemi körök normál szintű paranoiája is simán tönkreteszi bármely évszak bármilyen szép napját, de az április mindig viszi a pálmát. Ha valami mocsokságot forralnak ellenünk, azt mindig ilyenkor tervelik ki, majd nyáron hajtják végre, miután szétszéledt a nép. Szeptemberben pedig már késő orvosolni a teljesítményalapú fizuemelés mértékének csökkentését, az utazási keret megnyirbálását, vagy a modern nyelvek tanszék épülete előtti parkolásra jogosító matrica árának megduplázását. Már vagy ötödször ütik fel fejüket a költséglefaragásról szóló áprilisi mendemondák, de az idén a szokottnál is szívósabbak és virulensebbek. Ezzel együtt tény, ami tény: a törvényhozók évről évre fenyegetőznek a felsőoktatási kiadások kőkemény megkurtításával, az egyetemi szféra pedig évről évre tekintélyes figurákból álló lobbicsoportot küld a törvényhozásba. Évről évre megy a vádaskodás, évről évre íródnak vitriolos hangvételű vezércikkek, és évről évre jóváhagyják a tervezett megszorítást, majd a fiskális év utolsó pillanatában mégis kerül valahonnan pénz, és a felsőoktatási büdzsé, ha nem is egészen, de nagyrészt a régiben marad.

Én pedig évről évre leszűröm a konklúziót, amit Ockhami Vilmos, avagy William of Occam is leszűrt volna. (Az első nagy, modern William, akit a saját kora is, meg a mi korunk is a magáénak érezhet, aki után több William már nem is kell, akitől az egyszerű igazság kiderítésére alkalmas csodaborotvát kaptuk, és akit száműztek, aki lemondott az életéről, hogy tudományos bűneink bocsánatot nyerjenek.) Szóval azt szűrtem le, hogy az idén sem lesz tanszéki tisztogatás, ahogy tavaly sem volt, és jövőre sem lesz. Maximum az lesz, hogy szeptembertől megint meghúzzák egy kicsit a nadrágszíjat, és még kevesebb oktatót engednek el alkotói szabadságra, és érvényben marad a létszámstop, és megint csökken a fénymásolási keret. Jövőre pedig nyilván jön az újabb április és az újabb pletykák.

Teddy ismét lopva rám pillant, és azt kérdezi:

– Van egyáltalán fogalmad róla, hogy miket beszélnek a kollégáid?

– Nincs – vágom rá, de rögtön helyesbítek: – Azaz van. Úgy értve, hogy ismerem a kollégáimat, ezért el tudom képzelni, hogy miket beszélnek.

– Azt beszélik, elég gyanús, hogy fütyülsz a pletykákra – közli Teddy. – Felmerült bennük, hogy készítettél egy listát.

Teátrálisan felsóhajtok, majd így felelek:

– Ha készítenék egy listát, az jó hosszú lenne. Ha nekilátnék, hogy kidobáljam tanszékünk léghajójából a túlsúlyt, nem szívesen állnék meg húsz százaléknál.

– Látod, az ilyen dumáktól idegesek az emberek – jelenti ki Teddy. – Ez nem a poénkodás ideje. Ha bízol bennem, mondd el, mit tudsz, hogy legalább a barátainkat megnyugtathassam.

– Mi van, ha nem tudok semmit?

– Oké, legyen így – sóhajt Teddy, és olyan képet vág, mintha megbántottam volna. – Én sem mondtam el neked mindent, amikor tanszékvezető voltam.

– Dehogynem mondtál el mindent. Jól emlékszem, mert baromira nem voltam rá kíváncsi. – Miután észlelem, hogy Teddy ezúttal tényleg megsértődött, egy kicsit visszaveszek:

– A héten lesz a megbeszélésem Dickie-vel – mondom, és megpróbálom felidézni, hogy holnap lesz-e vagy pénteken.

Teddy nem reagál, sőt úgy tesz, mintha nem hallaná, amit mondok. Paranoia a köbön…

Feltűnik, hogy úgy bámulja a visszapillantó tükröt, mintha arra gyanakodna, hogy követnek minket. Hátrafordulok, és azt látom, hogy tényleg követnek minket, sőt szó szerint a sarkunkban van, vagyis a seggünkbe mászik egy piros sportkocsi. Amely aztán elég vakmerően előzésbe kezd, elsüvít mellettünk, majd bevág Teddy elé, aki kénytelen a fékbe taposni. Ekkor már látom, hogy Paul Rourke Camarója az.

A piros autó lehúzódik az útpadkára, és így tesz a tehetetlen dühtől rákvörös arcú Teddy is. A Camarót Paul Rourke felesége, a második Mrs. Rourke vezeti – akinek a keresztneve soha nem jut eszembe –, de egyértelmű, hogy a férje instrukcióit követte. Mrs. Rourke amúgy álmatag tekintetű, szűkszavú asszony, de amikor vezet, felszínre tör az agresszív énje. Paul szerint, aki elég régóta a férje, volt ideje leszámolni az illúzióival, a neje csak ilyenkor van teljesen ébren.

Mrs. Rourke máskor is nagyjából így porzik el mellettem az Allegheny Wellsbe vezető úton, és mindig kitüntet egy hosszúra nyúló pillantással, amely után mintha csalódottan fordítaná el a fejét. Az arckifejezése amúgy mindig egyformán unott, és ezen egy fikarcnyit sem változtat az, hogy felismer.

– Ha bunyó lesz, enyém a csaj – súgom Teddynek, aki görcsösen markolja a volánt.

– Ez meg mi a… Láttad, hogy elém… – hebegi, és rám néz, mintha tőlem várna megerősítést.

Teddy Barnes ugyanis a jelek szerint nem biztos benne, hogy jogot formálhat bizonyos érzelmekre, amelyek egyike a düh. Ezért próbál megbizonyosodni róla, hogy ebben a konkrét esetben jogos-e, ha fölkapja a vizet.

Paul bágyadtan kiszáll, majd behajol az autóba, és mond valamit a második Mrs. R.-nek, vélhetően azt, hogy maradjon veszteg. Meg azt, hogy nem fog sokáig tartani még akkor sem, ha bunyóra kerülne sor.

Paul Rourke ugyanis nagydarab fickó, engem pedig már a gondolatra is elfog a hányinger, hogy az eleve sérült orrom kap még egyet.

Eltart egy kis ideig, mire kikászálódom a Civicből.

Rourke türelmesen vár, sőt tartja nekem az ajtót.

Amikor fölegyenesedem, magasabb vagyok nála, úgyhogy legalább ezért hálát adhatok a sorsnak, bár nincs nagy jelentősége. Hiszen azzal állok szemben, aki pár éve nekilökött a falnak a tanszék karácsonyi buliján, és most az aggaszt nagyon, hogy itt nincs fal. Ha mellbe taszít, az árokban landolok.

A jó hír az, hogy Paul a jelek szerint beéri azzal, hogy vizsgálgatja megnyomorított orromat, és vigyorog.

Közben Teddy is kiszáll a kocsiból, és hebeg-fröcsög tovább.

– Majdnem… Majdnem baleset történt – közli Rourke-kal, aki még egy pillantásra sem méltatta, és akit én barátságosan így köszöntök:

– Szép jó napot, atyám.

Ugyanis ifjabb korában, mielőtt ateista lett, papi szemináriumba járt.

– Fáj? – érdeklődik a nózim állapotáról.

– Fáj bizony, Paul – vágom rá sietve, mert nagyon szeretnék a kedvében járni.

Ő pedig egy sokatmondó bólintás kíséretében így felel:

– Az jó. Örülök.

Amikor fölemeli a kezét, hátralépek, de megpróbálom ezt rezzenéstelen arccal csinálni. Paul kezében fényképezőgép van, méghozzá egy jó drága automata, amelyet vagy nyolcszor elkattint, mire odafordítom a szebbik orcámat.

– Így fogok emlékezni rád, ha már nem leszel – mondja Paul, majd Teddy felé biccent, és hozzáteszi: – Őt meg elfelejtem úgy, ahogy van. – Ezzel visszaül a Camaróba, amely már vissza is zöttyen az úttestre. Spriccel a nyomában a kavics.

– Ez betette a kaput – szólal meg Teddy, aki most, hogy biztonságban van, az alkalomhoz illő érzelemnek minősíti a dühöt. – Panaszt teszek.

Végigröhögöm a házunkhoz vezető kanyargós utat, olyannyira, hogy törölgetnem kell a szememet a kabátujjammal. Teddy láthatóan feszeng, a maga tessék-lássék módján mérges rám, mert víg kacajom érvényteleníti jogos emócióit.

– Komolyan beszélek! – erősíti meg, és erre már végképp nem bírok magammal.

Lily kijön a hátsó verandára, amikor meghallja, hogy idegen kocsi érkezett. Melegítőben van, és kipirult az arca, mintha most jött volna vissza a futásból. Odaint nekünk, Teddy pedig visszainteget, pedig még ki sem szállt a kocsiból. Ahhoz túl messze vagyunk, hogy Lily lássa tropára ment orromat, de karcsú csípőjén nyugvó keze jelzi, hogy lélekben felkészült a várható őrületre.

– Nem olyan szörnyű, amilyennek látszik! – kurjantja el magát Teddy.

Ahogy közeledünk, Lily gyanakodva méreget minket, próbál rájönni, hogy mire utalhatott Teddy. Már húsz éve járok haza kisebb sérülésekkel, de ezek rendszerint nyak alattiak: bokaficam, beállt derék satöbbi. Régen, amikor még mind beszélő viszonyban voltunk egymással a tanszéken, a szombat délelőtti kosármeccsek sokszor végződtek sérüléssel. Ez főként Paul Rourke-nak volt köszönhető, aki valahogy másképp számolta az eredményt, mint mi, többiek.

Lily tehát azt nézi, hogy nem sántítok-e, nem dőlök-e balra, nem görnyedt-e a hátam. Az orromat, persze, nem is láthatja, mert úgy fordítom a fejemet, hogy az ép orrlyukam látványával ajándékozzam meg. Ez azonban a sérült orrlyukam méretéből adódóan nem könnyű mutatvány, ráadásul Teddy a lépcső tövében észreveszi, hogy miben mesterkedem, és elcsavarja az államat, hogy Lily is megcsodálhassa a szétroncsolt szaglószervet.

Nem tudom, hogy Teddynek is akkora csalódást okoz-e a feleségem reakciója, mint nekem. Lily felvont szemöldöke mintha azt sugallná, hogy őt az öncsonkításnak ez a bizarr módja sem lepi meg, mert abszolút jellemző rám.

– Teljesen elszabadult ez az ember – közli a rajongó tekintetű Teddy.

Bemegyünk, mert még most, április közepén is elég hideg van, és mivel lement a nap, még jobban lehűlt a levegő. Hallom, hogy Occam a mosókonyhában nyüszít, ahova Lily be szokta zárni, amikor rosszul viselkedik. Amint kitárom tömlöce ajtaját, az örömtől szinte magánkívül ront elő, és futja körbe a konyhaszigetet. Csikorognak a csempepadlón csúszkáló kutyakörmök.

Aztán megpillantja Teddyt, aki egy csapásra falfehér lesz. Occam ugyanis jó nagy kutya, egy majdnem teljesen kifejlett németjuhász. Már majdnem egy éve bukkant föl a házunknál. Miután Lily meghallotta, hogy ugat, kimentünk a verandára, ahol furcsa látvány tárult a szemünk elé. A kutya úgy álldogált a kocsibehajtón, mintha erre utasították volna, de nem tudná, hogy bölcs dolog-e, amit csinál. Úgy tűnt, hogy a mi független szakvéleményünket várja a kérdésben.

– Szerintem azt akarja, hogy kövessük – mondta Lily. – Mit gondolsz, honnan jöhetett?

– Ha azt akarja, hogy kövessük, akkor a tévéből – feleltem, de az az igazság, hogy tényleg ilyen benyomást keltett. Csaholt, de nem jött közelebb – azaz többször is tett egy-két tétova lépést, de aztán megtorpant, mintha eszébe jutott volna valami szörnyűség. Az iméntinél sokkal magasabb hangfekvésben vakkantott egyet, majd visszatáncolt, és kezdte az egészet elölről.

Közelebb óvakodtunk. A kutya bőszen csóválni kezdte a farkát, miután tőle pár lépésnyire megálltunk, és ránk villantott egy hetyke, csálé vigyort.

– Én kutyát még nem láttam így vigyorogni – jegyezte meg Lily. – Gilbert Rolandra emlékeztet.

Az én kíváncsiságomat pedig az csigázta föl, hogy a kutya szájában megcsillant valami. Komolyan mondom, szakasztott úgy nézett ki, mintha aranyfoga lenne.

– Te jó ég, Hank! – kiáltott fel Lily. – Szerintem fönnakadt valamin.

Igen, pontosan ez volt a baj. Ugyanis az, amit én aranyfognak néztem, valójában egy háromágú horog volt, amely a kutya ajkába fúródott. És a monofil zsinórt is magával hurcolta, de ez csak akkor látszott, amikor a zsinór megfeszült, és a kutya szája a már említett, Gilbert Roland-os mosolyra húzódott. Valószínűleg a három kilométerre lévő tónál akadt horogra, és onnan húzta el idáig a mintegy százméternyi damilt.

Bent a házban, hála Lily ügyes, gyengéd kezének és szelíd hangjának, a kutya türelmesen kivárta, míg előkerestem a drótvágó ollót. Sőt akkor sem mozdult, amikor lecsippentettem a horog szárát, majd kihúztam az ajkából a három tüskét. Utána pedig mintha ezt mondta volna: „Oké. És most?”

Újsághirdetést adtunk fel, és teleragasztgattuk a környéket cédulákkal, de a gazdi nem jelentkezett. Így nem volt más választásunk, mint etetni az állatot, és nézni, ahogy a duplájára nő.

Occam érkezése óta elég ritkán van vendégünk, és ő nyilván értetlenül áll a sajnálatos tény előtt, mert nagyon élvezi az emberek társaságát. Most is úgy örül Teddynek, hogy még Lily felemelt hangjára sem reagál, pedig attól reszketni szokott, mint a nyárfalevél. Teddy, aki a képen nyalós korszakában látta utoljára Occamet, védekezőn fölemeli a két karját, mire Occam, aki már túl van a képen nyalós korszakán, végrehajtja a kedvenc hadmozdulatát, amit nemre való tekintet nélkül minden idegenen kipróbál. Azt csinálja, hogy Teddy ágyékába fúrja hosszú, hegyes és nedves orrát, és megemeli a kedves vendéget, mintha azt képzelné, hogy sikerült felnyársalnia. Az, hogy Teddy lábujjhegyre áll, csak erősíti az illúzióját.

– Occam! – harsogja újfent Lily, és hangja ezúttal már áthatol a féktelen, állatias jókedv falán. Occam visszaengedi Teddyt a padlóra, majd amikor körülnéz, kap egyet a szaglószervére az összetekert újsággal. Szívszaggató nyüszítéssel fogadja a sorscsapást, majd fülét-farkát behúzva, porig alázottan vinnyogva, melodrámába illően végigvonul a konyhán. Közben az én orrom együttérzőn lüktet.

– Jó kutya! – mondom, hogy megkeverjem a kártyákat, mire Occam farka előkerül a lábai közül, és buzgón söpri a csempepadlót.

Lily fölsegíti Teddyt az egyik bárszékre a konyhaszigetnél, én pedig kikísérem Occamet a verandára. Nagy zajjal csattog le a lépcsőn, és jól tudom, mi a terve: eszelős iramban körbefutja néhányszor a házat, mert az gyógyír a megaláztatásra. Hiába, ismerem a kutyámat, és az érzelemvilágunkban is sok a közös vonás.

Mire visszaérek a konyhába, Teddy arcába kezd visszaszivárogni a vér.

– Ezt Lily tanította neki – magyarázom, majd hozzáteszem: – Nem hittem volna, hogy menni fog.

– Szerencséd, hogy eleve szét van trancsírozva az orrod – mondja Lily mintha komolyan is gondolná. Kínosan érinti, hogy Teddyt így ágyékon döfték, ugyanis ha sebesültet lát, az a természetes reakciója, hogy ápolja. Ő ilyen típusú nő, és nyilván az jár a fejében, hogy mi lenne, ha Teddy most ápolásra szorulna…

– Szeretném, ha tudnád, hogy ezt egy helyes nő művelte velem – fordulok felé.

– Gracie – pótolja a hiányt sietve Teddy.

– Gracie már nem helyes nő – emlékeztet a feleségem. – Mióta meghízott, sokkal jobban nézek ki, mint ő.

Lily közben elvonult a pulthoz, és már visszafelé jön egy kancsó gőzölgő kávéval.

Szíve szerint Teddy valószínűleg megmondaná neki, hogy mindig is jobban nézett ki, mint Gracie. Igen, pont olyan szánnivaló, tanácstalan képet vág, mint aki ezt fontolgatja! Még ki is nyílik a szája, de aztán visszacsukja. Nekem pedig eszembe jut, hogy Lily tényleg fantasztikusan néz ki: karcsú, atletikus, és csak úgy ragyog. Mindennap fut pár kilométert, és lehet, hogy utána izomláza van, de ezt gondosan titkolja. Talán úgy érzi, hogy a sportteljesítményből fakadó fájdalmak miatti nyavalygás amolyan férfias dolog, és a férfias dolgokról nincs túl jó véleménye.

– És mivel sújtott le rád? – kérdi most, miután közelről is szemügyre vette a szaglószervemet. – Sütivillával?

Miután Teddy elmondja neki, hogy Gracie a spirálfüzete spiráljának deformálódott, kampós végével csapott le rám, a feleségem vág egy fájdalmas grimaszt.

Szeretném hinni, hogy ez az irántam változatlanul táplált gyengéd érzelmeinek a tanújele.

Teddy ezután roppant lelkesen, de szörnyen földhözragadt és fantáziátlan módon beszámol a személyzeti bizottság üléséről, amelynek elfajulását az orrom bánja. Végig arra helyezi a hangsúlyt, hogy én cukkoltam Gracie-t, és elsiklik az apró részletek fölött, amelyeket még a magamfajta gyakorlatból kijött történetmesélő is okvetlenül megemlítene, sőt, előtérbe helyezne. Mintha egy botfülű ember próbálna énekelni, és közben ritmustalanul topogna is a lábával, mintha abban bízna, hogy mindent elsöprő lendülete kárpótolja a közönséget a fülsértő kornyikálásért. Szóval fájdalmas hallgatni, és magamban már szerkesztem is a szövegét, átrendezem a sztorielemeket, széljegyzeteket szúrok be, mondatokat bontok szét vagy kapcsolok össze, kihúzom a fölösleget, eltolom a hangsúlyokat. Sőt az is megfordul a fejemben, hogy megírhatnám a saját verziómat a Railtoni Tükörnek, amelyet a helybeliek gyengéd szeretettel Visszapillantónak becéznek. Tavaly írtam a lapba egy szatirikus véleménycikk-sorozatot Az egyetem lelke címmel, Lucky Hank álnéven. A mai bizottsági ülés krónikája akár fel is támaszthatná a sorozatot, amely „fapofával” figurázta ki a tudomány fellegvárán elhatalmasodott tébolyt.

Hogy érdemes-e feltámasztani, az más kérdés. Korábbi írásaim kiváltották az egyetemi bürokraták és a kollégáim haragját: azzal vádoltak, hogy híján vagyok a fennkölt komolyságnak, aláásom azt a kevéske pozitív érzületet is, amit a társadalom még táplál a felsőoktatás iránt, valamint beleharapok a kézbe, amely ennem ad.

A mai megnyomorításom jól megírt történetét, amint azt Teddy próbálkozása is bizonyítja, egy csöppet sem kell kiszínezni ahhoz, hogy elérje a kívánt abszurd hatást. Az ő unalmas, színtelen-szagtalan verziójából azonban hiányzik egy kulcsfontosságú elem, hiszen, amint azt a diákjaimnak is folyton mondogatom, a történet a karaktereknél kezdődik. Márpedig abból, ahogy Teddy előadja az események sorát, abszolút nem derül ki, hogy milyen érzés lehetett ifjabb William Henry Devereaux bőrében lenni, amikor az említett események zajlottak.

Nos, ifjabb William Henry Devereaux bőrében lenni szó szerint fojtogató érzés volt. Phineas (Finny) Coomb, a személyzeti bizottság elnöke ugyanis egy ablaktalan szemináriumi termet választott az ülés helyszínéül, ami érthető, hiszen mindössze hatan voltunk. Csakhogy a hatból ketten – maga Finny, valamint Gracie DuBois – erősen beparfümözve érkeztek, és ifjabb William Henry Devereaux az ülés folyamán háromszor is fölállt, hogy kinyissa a már nyitott ajtót. Teddy, a felesége, June, valamint Campbell Wheemer, aki tanszékünk egyetlen státuszban nem lévő, azaz határozott időre felvett munkatársa, úrrá tudtak lenni öklendezési reflexükön, ifjabb William Henry Devereaux viszont nem.

– Jól vagy? – érdeklődött a napirendi pont tárgyalását megszakítva Wheemer, aki csak négy éve végzett a Brown posztgraduális kurzusán, és befőttesgumival összefogott lófarokban hordja ritkuló haját. Amikor munkába állt nálunk, az első tanszéki értekezleten kollégái nem kis rémületére közölte, hogy őt az irodalom mint olyan abszolút nem érdekli, a feminista irodalomkritika, valamint a képorientált kultúra viszont annál inkább. Ennek szellemében az óráin videókazettára felvett tévés sitcomok képezték a tananyagot a fallocentrikus, szimbólumorientált szövegek (értsd: könyvek) helyett. Diákjainak nem is szabadott írniuk, a házi dolgozatukat videókamerával vették fel, és kazettán adták be. Az értekezleteken pedig, ha valaki úgy utalt egy ismeretlen nemű személyre, hogy „a fickó”, Campbell Wheemer sietve hozzátette: „vagy nő”. Az ilyen szintű affektálás még Teddy feleségét, June-t is fárasztja, pedig ő egy évtizede, kábé azóta, hogy már nem öleli keblére Teddyt, a keblére öleli a feminizmust. Wheemert egy ideje az egész tanszék úgy emlegeti, hogy Vagynő.

– Fura hangokat adtál ki – magyarázta most, hogy miért kérdezte, amit kérdezett.

– Kicsoda?

– Te! – hangzott a válasz, méghozzá nem csupán ifjú kollégám szájából, hanem Finny, Teddy, June és Gracie szájából is.

– Olyan… olyan gurgulázó hangokat – fejtette ki még részletesebben Vagynő.

– Ja, azt! – mondtam, pedig nem tudtam róla, hogy gurguláztam. Az nem kizárt, hogy a Gracie-t körüllengő émelyítő illatfelhő krákogásra késztetett, ami ugye a gargalizáláshoz hasonló hangeffektus, de hogy gurguláztam volna…

Azon töprengtem, hogy Gracie illata vajon csak azért ilyen kibírhatatlanul tömény, mert egy levegőtlen lyukban ülünk, vagy azért, mert reggel véletlenül kétszer parfümözte be magát.

Ha az ember most ránéz Gracie-re, nehezen tudja felidézni, hogy milyen hatást váltott ki, amikor húsz éve felvették a tanszékre. Olyan volt akkor, mint egy neccharisnyás-frakkos-cilinderes revütáncosnő, akit férfiak adogatnak izzadt tenyérről izzadt tenyérre a fejük fölött. Ahogy azt Jacob Rose, az akkori tanszékvezetőnk és a mostani dékánunk előszeretettel mondogatta, Gracie-t minden férfi meg akarta dugni, kivéve Finnyt, aki inkább a bőrébe bújt volna, és ő lett volna Gracie. De ez akkor volt. Ma aligha tudnánk a fejünk fölé emelni, hiszen nem vagyunk már azok a férfiak, akik voltunk, Gracie pedig a duplája a nőnek, aki volt. Az a legszomorúbb az egészben, hogy elég ránézni, illetve az én esetemben beleszimatolni a közelében a levegőbe ahhoz, hogy tudjuk: még ma is az a nő akar lenni. És mi megértjük őt, a francba is, hogyne értenénk meg, hiszen mi is szeretnénk azok a férfiak lenni!

– Megtennéd, hogy nem bámulsz? – fordult felém riadtan Gracie. – És megtennéd, hogy nem szaglászol így?

– Kicsoda? – kérdeztem.

– Te! – vágta rá négy hang: Finny, Teddy, June, Vagynő.

– A tanszék vezetője be tud számolni valami fejleményről, ami a kiválasztási folyamatot illeti? – érdeklődött aztán Finny, aki úgy volt öltözve, mint a tavaszi szünet utáni első napon mindig: fehér vászonzakó, rózsaszín nyakkendő. Így érvényesült a Karib-szigeteken összeszedett „jó színe”, és a hatást csak fokozta pár éve szabadjára engedett ősz sörénye. Az irodájában szívesen álldogál Mark Twain nagy alakú, színes portréja mellett, amelyet a loboncnövesztéssel egy időben akasztott ki a falra.

– A folyamat függőben van – jelentettem.

A tanszékvezető-keresés folyamata nagyjából úgy alakul, ahogy vártam. Szeptemberben engedélyt kaptunk rá, októberben figyelmeztettek minket, hogy az új pozíció finanszírozása még nem megoldott, majd decemberben nagy nehezen jóváhagyták, hogy szűkítsük a listát és interjúztassuk a jelölteket. Aztán januárban megtagadták az engedélyt, hogy bárkit is idehozzunk, februárban pedig emlékeztettek minket a létszámstopra, és közölték: nincs rá garancia, hogy velünk kivételt tesznek, még akkor sem, ha tanszékvezetőt keresünk.

Márciusra a fennmaradó jelöltek, hat kivételtől eltekintve, elfogadtak valami más ajánlatot, vagy úgy döntöttek, hogy inkább maradnak, ahol vannak, mert nem kíváncsiak egy ilyen töketlen bandára. Április elején pedig a dékán azt tanácsolta, hogy szűkítsük a hatos listát háromra, és rangsoroljuk a jelölteket. De akkor már nem volt mit szűkíteni, mert eleve csak hárman maradtak a hatból. Pedig az elején még kétszáz jelentkező volt.

– A dékán nagyon nyomja a dolgot? – tudakolta Finny.

Kimondatlanul is arra utalt, hogy az ilyesmit tudnom kéne, hiszen barátok vagyunk Jacob Rose-zal. Az, hogy nem számolok be semmi konkrétumról, Finny szemében bizonyította, ha ugyan kell erre bizonyíték, hogy zátonyra akarom futtatni a folyamatot, amelyet kezdettől fogva elleneztem. Úgy vélem ugyanis, hogy a tanszék annyira megosztott, és az évek során úgy megutáltuk egymást, hogy ha kívülről hoznánk tanszékvezetőt a fejünk fölé, annak egyetlen célja lenne: az, hogy egyikünk se ragadhassa magához a hatalmat. Igazából nem tanszékvezetőt keresünk tehát, hanem áldozati bárányt.

Nyíltan hangoztatott álláspontom miatt Finny arra gyanakszik, hogy titkon ármánykodunk a dékánnal, szabotálni próbáljuk a kiválasztási folyamatot, aláásva a tanszék demokratikus értékrendjét.

– A dékán nem arról híres, hogy bármit is nyom – feleltem. – Inkább őt nyomják.

– Igen. Anyámasszony katonája egy fickó – helyeselt Teddy neje, June, pedig ők is barátkoznak Jacobbal.

– Vagy nő – tettem hozzá csak úgy, minden apropó nélkül, mire Vagynő zavartan fölnézett. Elszalasztott volna egy alkalmat, hogy elsüsse a jól bevált dumáját?

– Miért vagyunk itt? – tette föl a korántsem filozofikus kérdést Teddy. – Miért nem várunk, míg jóváhagyják a pozíciót? Órákig tarthat, mire elkészül a rangsor, és mi a garancia arra, hogy holnap nem fújják le az egészet? Mert akkor csak az időnket pocsékoljuk.

– A dékán azt kérte, hogy rangsoroljuk a fennmaradó jelölteket – kántálta Finny –, úgyhogy rangsorolásra fel!

Miután a józan észt sikeresen eltettük láb alól, kezdetét vette a három jelöltről folytatott, végtelenbe nyúló vita. Engem kétszer is meg kellett kérni, hogy hagyjam abba a gurgulázást, viszont háromszor is előbb nyögtem be, hogy „vagy nő,” mint Campbell Wheemer.

Úgy tűnt, senki sem tudja felidézni, hogy mit láttunk a három jelöltben. Én eleve nem nagyon hittem, hogy láttunk bennük bármit is, hiszen azért maradtak ők, mert a veszélyesnek tűnő pályázókat kiselejteztük. Jól tudjuk ugyanis, hogy ha egy érdemdús figurát választunk, akkor hozzá fognak hasonlítgatni bennünket, akik nem vagyunk érdemdúsak. Ez az okfejtés persze nem hangzott el nyíltan, inkább sűrűn emlékeztettük egymást, hogy milyen nehéz idehozni egy magasan kvalifikált embert.

Ráadásul bizalmatlanok voltunk a jónak tűnő jelöltekkel szemben, akik érdeklődést mutattak egyetemünk iránt. Éltünk a gyanúperrel, hogy a fickó (vagy nő!) bértárgyalást folytat az intézménnyel, amely jelenleg foglalkoztatja, és a máshonnan kapott ajánlatokkal próbálja javítani az alkupozícióját.

A mai ülésen Gracie kettesre akarta szűkíteni a hármas listát, mert a harmadik jelölt anyagában felfedezett valami ijesztőt.

– Threlkind professzor az aktuális tanrendünk fényében nem alkalmas jelölt – kezdte, majd a nagy spirálfüzetébe pillantott, ahova a „nem alkalmas” Threlkindre vonatkozó feljegyzéseit írta.

A korábbi üléseken addig piszkálta a fémspirál végét, míg ki nem egyenesedett, majd behajlította, így most félelmetes, halált hozó kampóként meredezett. Gracie azzal kapirgálta le a körmeiről a félig lekopott, málnaszínű lakk legmakacsabb pöttyeit.

– A huszadik századra így is sokan vagyunk – emlékeztetett minket. – És még egy költőre sincs feltétlenül szükség – tette hozzá, mert a jelöltnek kisebb lapokban megjelent már néhány verse. A „nem alkalmas” Threlkind amúgy csak azért volt még versenyben, mert Gracie novemberben influenzás lett, így lemaradt az ülésről, ahol „kilőhette” volna.

Gracie szakterülete a huszadik századi brit irodalom, és tavaly magánkiadásban megjelent a második verseskötete. Most attól retteg, hogy ha a „nem alkalmas” Threlkindre esik a választás, kénytelen lesz osztozni vele az óráin, amelyeket a hitbizományának tekint.

– Megjegyezném továbbá, hogy a jelölt személyében egy újabb fehér férfi kerülne a tanszékre – zárta szavait, majd határozott mozdulattal becsukta a spirálfüzetet, mintegy jelezve, hogy a döntése végleges.

– Miért, már van költőnk? – ütötte meg a fülemet ifjabb William Henry Devereaux ártatlan kérdése.

Teddy és June a kezét bámulta, és mintha mosoly bujkált volna a szájuk szegletében. Számos ellenségük van a tanszéken, és Gracie a hosszú lista elején található, ugyanis részese volt a koalíciónak, amely letaszította Teddyt a tanszékvezetői trónról.

– Ez a megjegyzés nem volt helyénvaló – nyilatkoztatta ki Finny nem túl nagy meggyőződéssel.

Közben megcsapta az orromat mentaillatú lehelete, amely veszélyes elegyet alkotott Gracie parfümillatával.

– Szerintem ki kéne szórnunk a két hímnemű jelöltet – szólalt meg Vagynő.

– Azt javaslod, hogy a férfiakat ne is vegyük figyelembe? – csodálkozott Teddy. – Pusztán a nemük miatt?

– Pontosan! – bólintott Vagynő.

– Az törvénybe ütközne – jegyezte meg Teddy, de a hanglejtése nem sikerült igazán jól, a levegőben lógott a kimondatlan „ugye?”

– Lehet, de morális szempontból helyes döntés lenne – erősködött Vagynő.

– Amikor téged felvettünk, nem ezt az eljárásrendet követtük – emlékeztette Finny, aki pár éve, úgymond, „előbújt a szekrényből”, majd megint visszabújt, és nyomósabb oka volt rá, hogy csalódjon ifjú kollégánkban, mint bármelyikünknek.

Annak idején ő támogatta a leghangosabban Campbell Wheemert, miután az interjún elejtett megjegyzéseiből azt szűrte le, hogy meleg. Pedig, mint utóbb kiderült, Vagynő csak arra utalt, hogy semmi baja a melegekkel, ahogy a feketékkel, az ázsiaiakkal, a latinókkal és az amerikai őslakókkal sincs. Sőt, politikailag és morálisan helyesebbnek érezte volna, ha ő is valamelyik említett csoport tagja, de nem volt ilyen szerencséje.

– Nőt kellett volna felvennetek – mondta most, és mintha a könnyeivel küszködött volna. Úgy tűnt, porig sújtja, hogy – dacára szent meggyőződésének – elbitorolta egy kvalifikált nő jogos helyét.

– És ha a határozatlan idejű szerződésemről lesz szó, akkor is ellenem kéne szavaznotok! – folytatta. – Ha mi itt, az angol tanszéken nem lépünk fel a szexizmus ellen, akkor ki fog?

Ezúttal tudomásom volt róla, hogy gurgulázok.

– Én nem támogatom az ötletet, hogy zárjuk ki mindkét férfi jelöltet – tisztázta az álláspontját Gracie. – Csak Threlkind professzort húznám ki a listáról, mert nem kell nekünk még egy fehér férfi. Valamint nem kell nekünk még egy huszadik százados, és nem kell nekünk még egy költő. Ez már nem is egy, hanem három nyomós érv.

Míg Gracie beszélt, a szemem sarkából láttam, hogy Teddy csóválja a fejét. Alighanem azért, mert ismert engem, és ismerte Gracie-t is, és tudta, hogy Gracie fel fogja adni nekem a magas labdát, én meg lecsapom, ahogy kell.

– Ki is a házi költőnk? – kérdeztem úgy általában mindenkitől. – Valaki segítsen már ki.

A spirálfüzet olyan erővel csapódott az arcomba, hogy könnybe lábadt a szemem. A többiek szeme pedig kiguvadt, és még Finnynek is torkára forrt a szó, pedig a nyílt tengeren ringatózó parafa dugó nyugalmával szokta levezetni az üléseket.

A fájdalomnál is zavaróbb volt, hogy a füzet, valami érthetetlen módon, ott maradt az orrom előtt. Átsuhant az agyamon az irracionális gondolat, hogy Gracie írt valamit a borítóra, amit el kéne olvasnom. Bandzsítottam hát, és megpróbáltam kisilabizálni a szöveget, de hamar rájöttem, hogy Gracie valójában megpróbálja visszaszerezni a füzetét. Tétován huzigálta maga felé, nekem pedig minden mozdulatától a homloküregemig hatolt az éles, nyilalló fájdalom. Csak ekkor fogtam fel, hogy a spirál hegyes, kampós vége szigonyként döfte át a jobb orrlyukamat, azaz horogra akadtam, mint egy béka. Az asztalra tehénkedve hajoltam egyre közelebb Gracie-hez, mint a csókért esedező, ügyefogyott udvarló. A következő pillanatban már érzékeltem, hogy körüláll a társaság, bár a könnyfátyolon keresztül senkit sem láttam.

– Te jóságos é-é-ég! – hallottam aztán Gracie hangját, majd el is engedte a füzetet, mintha így jelezné, hogy végzett velem, és megtarthatom, ha kell.

– Őrület! – ismételgette Vagynő, mintha olyasminek lenne kénytelen-kelletlen a szemtanúja, amit még egy fehér férfinak sem kíván.

Végül Teddy az én javaslatomra lement a gondnokságra. Majd kisvártatva megjött két fickó egy spéci orrszőrnyíró csipesszel, amellyel drótot is lehet vágni. A bizottság tagjai fedezékbe, azaz a hátam mögé vonultak. Közben ugyanis tüsszentettem kettőt, mire vér fröccsent az asztalra, valamint Finny fehér zakóján is virított pár rózsaszín pötty.

Teddy most minderről beszámol a feleségemnek, és a javára kell írnom, hogy a sztorinak itt nem szakad vége. Nem véletlenül tanít az angol tanszéken, tud egyet-mást a drámai fordulatokról.

– Szóval ott ülünk megint az asztalnál – meséli vigyorogva Lilynek –, a férjed egy barna papírtörölközőbe trombitál, mert odavittem a férfimosdóból egy csomót, Gracie hebeg-habog, hogy mennyire sajnálja, Finny a fehér zakóját nyomkodja a zsebkendőjével… És hogy mit csinált ezután a kedves férjed, azt sosem találod ki.

Teddynek az arcára van írva, hogy biztos a dolgában: tényleg nem tudja elképzelni, hogy bárki is kitalálhatja, mit csinált vagy mondott ifjabb William Henry Devereaux. Csak arról feledkezett meg, hogy a nő, akivel beszél, harminc éve él együtt ifjabb William Henry Devereaux-val, és állítása szerint jobban ismeri, mint ő saját magát.

– Fogadni merek, hogy azonnali szavazást kért – feleli a nejem. Látszik rajta, hogy nem kellett sokat gondolkodnia, és kihívóan a szemembe néz, hogy meg merem-e hazudtolni.

Teddy arca megnyúlik. Olyan képet vág, mintha másodszor is ágyékon döfték volna.

– Úgy van! – feleli. Csak úgy süt a hangjából a mélységes csalódottság. – Igen, azt mondta: „szavazzunk!”

Lily is csalódottnak tűnik, mintha nehezebb kérdést várt volna. Hiszen nem nagy dicsőség kitalálni, hogy mit tesz ilyen helyzetben vagy bármilyen helyzetben egy magamfajta férfi.

– Tudod, milyen érzékeny Gracie, ha a verseiről van szó – mondja. – Mi bajod van tulajdonképpen?

Az igazat megvallva nem tudom. Nem állt szándékomban megalázni, lealacsonyítani Gracie-t, legalábbis amíg be nem indultam. Utána viszont ez tűnt a világ legtermészetesebb dolgának, de hogy miért, arra már nem emlékszem, hiszen nem mondhatnám, hogy nem kedvelem Gracie-t. Ha csak gondolok rá, és közben nem ugyanott tartózkodik, ahol én, akkor nincs bajom vele. Csak akkor tűnik jó ötletnek, hogy szórakozzak vele, amikor egy légtérben vagyunk. Az az igazság, hogy több kollégámmal is így vagyok: elméletben, absztrakt módon nem zavarnak, csak testközelből.

– Szóval, gondoltam, jobb, ha hazahozom – mondja Teddy. – Még meg sem köszönte.

Teddy és Lily bajtársias viszonya mindig is azon a közös hiedelmükön alapult, hogy egy hálátlan dög vagyok. Én nem tartom magam annak, de el tudom játszani ezt a szerepet.

– Ugyan mit köszönnék meg? – érdeklődöm. – A kocsim ott dekkol a tanszéki parkolóban, hála neked. Lily holnap kénytelen lesz bevinni a campusra, mielőtt indul Philadelphiába. És mindezt miért? Hogy idejöhess, és flörtölhess vele!

Lily odahajol Teddyhez, és nyom egy puszit lángra gyúlt arcára, amely ettől még vörösebb lesz.

– Jólesik, ha néha flörtölnek az emberrel – mondja neki Lily, de a megjegyzése, ha nem tévedek, nekem szól.

– Philadelphiába? – jut eszébe nagy sokára Teddynek, hogy rákérdezzen.

– Állásinterjú – magyarázza Lily, mire Teddy egy csapásra elfehéredik. A feszélyezettség pírja volt, nincs. Lilyre néz, majd rám, és azt kérdezi:

– Lehet, hogy… Hogy elköltöztök?

– Nem – mondja Lily, és megpaskolja a kezét. – De ne szólj senkinek. Jövőre nyugdíjba megy a gimi igazgatója, és így próbálok nyomást gyakorolni az iskolaszékre, hogy nevezze meg az utódját.

Teddynek az arcára van írva, mennyire megkönnyebbült.

– Szólj June-nak, hogy hívjon fel, ha kell valami – teszi hozzá Lily.

– Abból a jó olívaolajból biztosan kér – közli szomorúan Teddy, mint aki ismeri a felesége vágyait, de nem gondol rájuk, ha nem muszáj.

Miután Teddy lecsusszan a bárszékről, Lily kikíséri a kocsijához, én pedig bepakolom az üres csészéket a mosogatóba. A konyhaablakból pont látom a fejük búbját, és a hangjuk is átszűrődik az üvegen. Ahogy ott állnak a veranda alatt, a kocsibehajtón, és beszélgetnek, felfedezni vélem egy bizonyos fokú, eddig elképzelhetetlen intimitás jeleit. Ennek hatására arról kezdek fantáziálni, hogy ők ketten szeretők, és gondolatban be is fektetem őket az ágyba. Valamiért Lily van felül, alighanem azért, mert Teddyt nem tudom elképzelni így sem Lilyvel, sem a saját feleségével, sem bármely, tizennyolc év feletti nővel. Hiába, aki ennyit szabadkozik, arról nehéz elképzelni, hogy felül van.

Az a legbizarrabb az egészben, hogy magamat is odaképzelem a szobába, ahol Lily van felül. Igen, ott vagyok mint szemtanú, akiben többféle lehetséges, de egymással nem feltétlenül kompatibilis, sőt nem is feltétlenül igazolható érzés kavarog: meglepettség, düh, féltékenység, kíváncsiság, izgalom. De máris tudni vélem, hogy miért viszonyulok ilyen távolságtartóan a képzeletbeli elárultatásomhoz: azért, mert pontosan tudom, hogy Teddy és Lily nem szeretők. Hiszen Teddy, ha a fantáziái valóra válnának, elkínzott arccal, mégis boldogságban úszva, kárhozatra ítélve bejönne az irodámba, és elmondaná, hogy mit művelt, majd előhúzna egy pisztolyt, és amolyan bohózatba illő vezeklés gyanánt lábon lőné magát. Utána pedig újfent bocsánatot kérne, amiért ennél drasztikusabb lépéshez nem volt bátorsága. Hiszen Teddy Barnes végső soron egy egyetemi ember, egy tudós, csakúgy, mint mi, többiek.

Már-már csalódott vagyok, amikor gyorsan megölelik egymást, majd patyolattisztán, bűntelenül elválnak útjaik. Ha jól hallom, Lily azt mondja Teddynek, hogy adja át az üdvözletét June-nak, akit ki tudja, mióta nem látott, majd Teddy kérdez valamit, amit elsőre nem értek jól. De mintha arról érdeklődne, döntöm el magamban, hogy én rendbe fogok-e jönni Lily szerint. Fénysebességgel süvít át agyamon a gondolat, hogy nem az orromra céloz, és nagyon jó lenne, ha érteném Lily válaszát, de nem értem.

A szemközti domb tetején Paul Rourke parabolaantennája, amelyet félig eltakarnak az ágak, ezt a pillanatot választja ki arra, hogy bemérjen egy újabb műholdat. Az a tányér szinte meg sem áll, ugyanis Rourke megszállottja a profi kosárlabdának, és mindig keres magának valami meccset. Tudom, hogy ez optikai csalódás, de úgy látom, hogy a tányér pont felém fordul, mintha kipécézett volna. Egy sci-fiben mindjárt kilőne egy fénysugarat, és csak egy marék hamu maradna belőlem.

Köztem és a tányér között ott van a halovány tükörképem. Próbálom komolyan venni Teddy kérdését, de a magamfajtának ez nem megy könnyen.

Még szép, hogy rendbe jövök! Miért, van valami bajom? Jó, nem egy fiatal srác néz vissza rám a konyhaablakból, de azért az orromtól eltekintve, nem nyújtok olyan szörnyű látványt.

Még elmélyülten szemlélem a lila duzzanatot, amikor a tükörképem mögött felbukkan Lilyé, aki szomorúan megjegyzi:

– Te akkora gyökér tudsz lenni.

2. fejezet

Általában vacsora előtt kocogok, de ezt most keresztülhúzta Teddy, aki hazahozott, hogy megkávézzon nálunk, és flörtöljön Lilyvel.

Mire befejezzük csöndes vacsoránkat, majdnem ránk sötétedik, de telihold van, úgyhogy szabadidőruhát öltök, és kimegyek nyújtani a verandára, ahonnan szemrevételezhetem mindazt, amit immár jó ideje úgy hívunk, hogy „az életünk”.

A ház, ahol lakunk, amióta kiköltöztünk Railtonból, egy hosszú, kanyargós, fákkal szegélyezett emelkedő végén áll. Az úttól távolabb, a fák közt megbújik még néhány, a miénknél drágább építmény. Az egyikben egy edző lakik, a többi professzoroké és egyetemi bürokratáké. Nyáron, amikor zöldell az erdő, senki sem látja a szomszédait, ezért olyan, mintha elhagyatott helyen élnénk. Csak az elsuhanó autók ilyen-olyan színű karosszériája csillan meg, olykor pedig egy-egy ablak sárgás fénye kacsingat ránk a susogó lombok közt, meg a nyitott ajtókon kihallatszó viták hangjait röpíti felénk a szellő. Késő ősztől azonban, amikor már csupaszak a fák, sokkal jobban tudatosul a szomszédok létezése. Ilyenkor kissé félszegen és bocsánatkérően odaintünk egymásnak amikor kocsiba szállunk, vagy kivisszük a szemetet, vagy ellapátoljuk a verandáról a havat. Így megy ez a hosszú pennsylvaniai tél végéig, azaz jó fél évig, de most, áprilisban, már izgatottan várjuk a jól megérdemelt magányt, hiszen eleve az csábított ide, Allegheny Wellsbe mindnyájunkat.

Már majdnem húsz éve, hogy megvettük az ingatlanfejlesztőtől a legfelső telket. Miután a regényemért kapott előlegből kifizettük az első részletet, megkezdődtek a munkálatok. Mi, az utánunk jövőktől eltérően, a fák zömét kivágattuk, és a felszabadult területet bevetettük fűvel.

Lily, aki Philadelphia egyik sivár, sötét negyedében nőtt fel, tömérdek fényre vágyott, meg hosszú, lejtős pázsitra, amelyet majd buzgón nyírhatok. Vágyott továbbá első és hátsó verandára, valamint sok-sok oda való bútorra, mintha a nyáron használt nyugágyak varázserővel bírnának, és távol tarthatnák a pennsylvaniai telet.

Talán mondanom sem kell, hogy a verandabútort az év hét, azaz hét hónapjában az elülső veranda alatti garázsban tároljuk. A többi hónapban azonban a mi verandánkon a legkellemesebb üldögélni az egész szomszédságban, mert úgy tűnik, hogy a kivágott fákkal együtt a rovarpopuláció nagy része is eltűnt. A lejjebb, illetve a szemben lakók sokszor panaszkodnak, hogy be kell menekülniük a házba, mihelyt lebukik a nap a fák mögé, mi viszont vígan hallgatjuk, amint az elektromos rovarcsapdáik gyilkolják a szúnyogokat.

A verandán üldögélés azon dolgok egyike, amelyekben kompatibilisek vagyunk Lilyvel. Pár röpke hét múlva, amikor már nem kell tanítanunk, itt nyúlnak majd el előttünk a hosszú, bágyadt nyári esték. Kihozzuk majd a behűtött fehérbort, és olvasgatunk vagy beszélgetünk, míg el nem álmosít minket a csönd, a sötét meg az ital. Amikor még új volt a ház, néha szeretkeztünk is a verandán, de már régóta nem csináljuk. Pedig szólnak érvek a szabadtéri szex mellett, javára írandó például az emberben motoszkáló enyhe veszélyérzet és az abból fakadó izgalom, de a józan észjárású, középkorú emberek hajlamosak hülyén érezni magukat, ha műanyag kerti bútorokon dugnak. Hiszen a műanyag bútorhoz odaragadsz, és amikor lefejted magad róla, az iszonyú idióta hangeffektussal jár. Az izgalom pedig, amit az vált ki, hogy akár rajta is kaphatnak a szenvedélyes aktuson, hamar elmúlik, mert úgysem kapnak rajta. Hiszen a szuroksötét vidéki esték síri csöndjében már egy kilométerről hallod, ha autó közeleg, és pontosan tudod, mikor fordul rá a bekötőútra, amelyen aztán felküzdi magát a házig. Úgyhogy mire a vendég leparkol, majd megmássza a veranda nyikorgó lépcsőjét, te frissen lezuhanyozva, átöltözve várod, és a kávé is fődögél már, meg a keksz is szépen el van rendezgetve a tálon. Meglepetés, a mi korunkban? Ugyan már!

Talán épp azért fantáziáltam az imént arról, hogy a feleségem a barátom szeretője – fut át az agyamon, miközben elmaradhatatlan, erőteljes térdhajlításaimat végzem a verandán –, mert titkon meglepetésre vágyom? Nem ez az első ilyen jellegű vízióm mostanában: egyszer például, még hónapokkal ezelőtt, talán azért, mert hallottam, hogy az illető éppen válik, eszembe jutott, hogy Lilynek viszonya lehet egy tanár kollégájával. Ez a bizonyos Vince, akivel évek óta amolyan laza baráti viszonyban vagyunk, búsképű, komoly, rendes, félszeg fickó. Mindig is az volt a benyomásom, hogy Lily ehhez a típushoz vonzódott volna, ha nincs képben egy ilyen frivol, sima modorú, folyton poénkodó, hosszú lábú fazon, mint én. És furcsamód kiváltott belőlem némi bizsergető, felvillanyozó izgalmat a gondolat, hogy Lilyre rátalál egy új szerelem. Az a fajta dolog ez, amit egy férfi akár kívánhatna is a feleségének, ha ezáltal nem árultatna el ő maga.

Akkor úgy egy hétig fantáziáltam az árulkodó jelekről, amelyek arra utalhatnak, hogy Lily szerelmes, de végül tarthatatlanná vált a dolog, pedig valami rejtélyes okból próbáltam fenntartani. Azóta pedig olyan egyre röhejesebb, de roppant élénk fantáziaképek vették át a stafétabotot, amelyeken Lily vadul hódol a testi örömöknek más férfiakkal. Ha akarom, ha nem, foglalkoztat, hogy mit jelenthetnek ezek a látomások, hiszen lehet, hogy nem is olyan röhejes ez az egész. Azt, hogy a feleségem vonzó nő, nemcsak Teddy múlhatatlan rajongása bizonyítja, hanem az enyém is. Nem férhet kétség ahhoz, hogy Lily el tudna csábítani valakit, ha akarna; és vajon nagyképűség-e, ha készpénznek veszem, hogy miután hozzáment ifjabb William Henry Devereaux-hoz, immunissá vált a mások iránti szerelemre? Hát bizony nagyképűség, de én olyan okokból, amelyeket nem tudnék artikuláltan kifejteni (hiszen tudom, hogy Lily sokszor, például most is, abszolút nincs velem megelégedve), biztos vagyok benne, hogy csak engem szeret, és senki mást. Ennek a bizonyosságnak a fényében pedig még nyugtalanítóbbak a hívatlanul jött, fura fantáziálásaim.

Férfi kollégáim – házasemberek és elváltak egyaránt – sokszor mesélnek a szexuális késztetéseikről. Mind arra vágynak, hogy valaki ágyba bújjon velük, olyan vízióim viszont tudomásom szerint csak nekem vannak, hogy a feleségem bújik ágyba valakivel.

De most, ahogy a környéket kémlelem, eszembe jut, hogy a fák közt megbúvó házakban az enyémnél is furább képzeletvilágok lakozhatnak, hiszen a többségükben csalódottság, árulás és érzelmi zűrzavar üli torát. Jó néhány ingatlant eladásra kínálnak, amióta belerondított a képbe a válás, de a hozzánk legközelebbiben például Jacob Rose volt neje lakik még mindig, Finny exe pedig a domb tövében éldegél. A házuk elkészülte szinte napra pontosan egybeesett azzal, hogy Finny felfedezte valódi szexuális identitását. (Igaz, később visszatáncolt, azaz állítása szerint megtért a heterók táborába, de nem a feleségéhez.) Szóval kétlem, hogy bizarrabb lenne a képzeletvilágom, mint Finny exéé, aki csak akkor mozdul ki közösen épített házukból, ha nagyon muszáj.

Azt viszont nem kétlem, hogy mindnyájan gyaníthattuk volna, sőt gyanítanunk kellett volna, hogy mit jelent, mit képvisel a karrierünk keresztútján, azaz a docensi vagy egyetemi tanári kinevezés után egy-két évvel épült ház. Az előléptetés annak hallgatólagos méltánylásából is fakadt, hogy két vagy adott esetben három gyerekkel már kicsi lesz a városban bérelt ház, és együtt járt annak hallgatólagos beismerésével, hogy ha valakit a Nyugat- és Közép-Pennsylvaniai Egyetemen előléptetnek, az olyan, mintha kihirdetnék, hogy ő nyerte a szarevő versenyt. Az efféle „siker” ugyanis korántsem jelentette azt, hogy nőtt az ázsiónk a szabad tudáspiacon. Ahhoz, hogy jobb egyetemre kerüljünk, le kellett volna mondanunk a határozatlan idejű szerződésről vagy a titulusunkról vagy a fizetésünk egy részéről vagy e három dolog valamilyen kombinációjáról. Páran meg is tették, és alighanem követnünk kellett volna a példájukat Lilyvel. Miután kiadták a könyvet, az előlegből talán el is költözhettünk volna, de hamar kiderült, hogy mennyivel drágább olyan helyen élni, ahol az emberek élni akarnak. A könyvért kapott előleg és az előléptetéssel járó magasabb fizetés itt, Allegheny Wellsben fedezte a fák buldózerrel való kidöntésének költségét, Ithacában, Berkeley-ben vagy Cambridge-ben viszont egy Homelite láncfűrész sem vijjogott volna fel ennyi pénzért.

És ki tudja, még az is lehet, hogy bölcsen tettük, hogy maradtunk a fenekünkön. Hiszen bő egy hónap múlva ötvenéves leszek, és a huszonkilenc éves koromban kiadott regényemre, amint arra Paul Rourke ha teheti, előszeretettel rámutat, változatlanul ráírhatnánk, hogy „Ifjabb William Henry Devereaux összes művei”. A borzas hajú, szakállas szerző, aki oly átható tekintettel néz az olvasóra az Útfélen borítójáról, alig-alig hasonlít a simára borotvált, gyérülő hajú, átdöfött orrú professzorra, akit a konyhaablak az imént visszatükrözött. Néha eltűnődöm, hogy talán lett volna bennem még egy regény, ha másféle, igényesebb környezetbe kerülök, ahol jobbak a diákok, ambiciózusabbak a kollégák, és erősebb a művészi önkifejezés vágya. De ilyenkor eszembe jut Occam borotvája, és miután lenyesegettem a fölösleges sallangokat, azzal szembesülök, hogy egykönyves szerző vagyok. Ha több lett volna bennem, akkor többre vittem volna: ilyen egyszerű ez.

Lily sokszor emlékeztet rá, hogy nem is a házépítés bizonyult problematikusnak, hanem a két szomszédos telek megvásárlása. Erre azért került sor, hogy ne legyenek szomszédaink, és a feleségem szerint ez indította el a tanszéki háborúskodást, amely azóta is dúl, és nem tűnik úgy, hogy lankadna. Sőt Lily azt bizonygatja, hogy amikor megvettük a két telket, mozgásba lendítettük az eseménysort, amely óhatatlanul oda vezetett, hogy Gracie DuBois átdöfte az orrcimpámat a spirálfüzetével. És mivel a hosszú ok-okozati láncolat aligha hagyható figyelmen kívül így, hogy az érintettek zöme még él, joggal számíthatunk további következményekre, holott a kiváltó ok egyre távolabb van tőlünk. Ha nem lenne Occam borotvája, amely szigorúan megköveteli az egyszerűséget, hajlamos lennék azt hinni, hogy az emberekre jobban hatnak a távoli, közvetett okok, mint a közvetlenek. Különösen igaz lehet ez a túlképzettekre, akik képesek arra, hogy messzebbre tekintsenek a közvetlen okoknál, így könnyen rögeszméikké válhatnak a régi dolgok.

Most is ezek a régi, feldolgozatlan, félig-meddig elfeledett konfliktusok lopóznak a hátunk mögé, és követelnek azonnali cselekvést. Ha nem így lenne, akkor az, amit a mai értekezleten mondtam, nem váltott volna ki Gracie-ből ilyen reakciót, vagy legalábbis nem most, hanem egy-két évtized múltán kelne ki a piszkálódás útján elhintett mag. Az pedig, ha Paul Rourke egyszer megtalálja a módját, hogy meggyilkoljon, és balesetnek álcázza a dolgot, nem a mostani, ép ésszel csak félig-meddig felfogható sérelmeiből fakad majd, hanem abból, hogy nem adtam el neki húsz éve a telket, amit kiszemelt. Talán ezt szűrhetjük le, ha „ráeresztjük” Occam borotváját az örök haragokra általában, és rám meg Rourke-ra konkrétan: minden ugyanabból a rég elvetett magból sarjad ki.

A két szomszéd telekre egyébként még ma is kapok ajánlatokat, de annak idején Rourke jelentkezett be rájuk elsőként. Akkor kezdték el egymás sarkát taposni az érdeklődők, amikor egy sávban kivágták a fákat, és létrejött a dombtetőre vezető szervizút. A terület tulaja egyébként már évek óta hirdette, hogy beépíthetők a telkek, de hiába, mert az emberek látták ugyan, hogy ez egy jó hely, de senki sem akart első lenni.

Még el sem készült a házunk alapja, amikor lejjebb, a domb közepe táján, elkelt három további telek. Ősszel pedig, miután Jacob Rose dékán lett, megvette a legnagyobbat, amely majdnem egyhektáros, és épülni kezdett a háza, amely kétszer akkora, mint a miénk, mert egy dékánnak, még ha csak bölcsészkari dékán is, akkora dukál. Novemberben pedig Finnyék megvették a domb tövében fekvő telket, és amikor ezt meghallottam, már rohantam is hitelt igényelni.

– Azért jöttünk ide, hogy ne lássuk ezeket az embereket – magyaráztam Lilynek, aki nagyon ellenezte, hogy ezért további adósságba verjük magunkat. Ő ugyanis valamiért nem érzékelte, hogy végveszély közeleg, amikor a szervizút menti fákra egymás után szögezték ki az ELKELT táblákat. Nem értettem, miért nem fogja fel, hogy mi történik itt.

Úgy tartottam, és ma is úgy tartom, hogy ha két ember szereti egymást, attól még nem kell, hogy közösek legyenek az álmaik és a vágyaik. Viszont a rémálmaik csak legyenek közösek, a francba is!

– Hát nem érted? – háborogtam. – Ideköltözik az egész angol tanszék!

Lily értetlenséget színlelve, hosszan méregetett, majd úgy mondta ki a nevemet, ahogy akkor szokta, ha a szokásosnál is eszetlenebb módon viselkedem.

– Hank. Jacob Rose a barátod. És Finnyvel meg Marie-vel sincs semmi baj.

– Hogy Finnyvel nincs semmi baj? – kiáltottam fel hitetlenkedve, vagy legalábbis azt színlelve. – Te jó ég, mi jöhet még? Ma Finny, holnap ki?

Hát Paul Rourke. Decemberben hívott fel, három héttel azután, hogy megvettük a két szomszéd telket a hitelszövetkezet pénzén.

– Nem eladó – mondtam neki.

– Minden eladó – felelte Paul, és ezzel máris feldühített. Nyilván azt hitte, hogy csak mohó vagyok, mert a maradék telkek ára a duplájára ment föl annak, mint amit én fizettem az elsőért. Rourke emlékeztetett is arra, hogy ha eladom a két szomszéd telket az általa ajánlott összegért, akkor a sajátomat ingyen kaptam.

– Ne légy ilyen fasz – tette hozzá. – Úgy hallottam, a túloldalon is lesz ingatlanfejlesztés. Ha tényleg így lesz, akkor ugyan ki fog lehajolni előtted?

Mire én, emlékeim szerint, így feleltem:

– Te mindig le fogsz hajolni előttem. De ne hidd, hogy én ezt értékelem.

Hamar kiderült, hogy Paul jól hallotta, amit hallott. A szervizút szélén pár nap múlva fölbukkant egy sárga buldózer, egy földgyalu meg egy bazi nagy exkavátor, és két napig vágni lehetett a környéken a port. Elég jól láttam a verandáról mindent, pláne, hogy már csupaszak voltak a fák. A földmérők piros karói, amelyek a telekhatárokat és az új bekötőút kanyarulatait jelölték, messziről úgy néztek ki, mintha téli virágok nyílnának a szemközti domboldalon.

– Harry mintha azt mondta volna, hogy az a terület az államé – jegyeztem meg, amikor Lily csatlakozott hozzám a havas verandán.

– Már a túloldalon sem lakhat senki – jegyezte meg Lily. – Napról napra súlyosbodik a mizantrópiád.

– Ugyanis napról napra öregszem – mutattam rá. Amúgy nem tartottam magam összeférhetetlen, morc alaknak sem akkor, sem most, de el tudom játszani ezt a szerepet. – És egyre több tapasztalatot szereztem az emberi természetről – tettem hozzá.

– Igazából csak egyre inkább hasonlítasz az apádra – mondta erre Lily.

Már akkor is volt annyi eszem, hogy nem szálltam vitába a feleségemmel, ha szóba hozta az apámat. Ez ugyanis annak a jele volt, hogy kész elmenni a végsőkig, tehát alantas eszközöktől sem riad vissza. Egyben felhívás keringőre, azaz arra, hogy én is szóba hozzam az ő apját, és jól tudtam, ez hova vezetne.

– A különbség az, hogy apám élvezi, hogy olyan, amilyen – feleltem. – Nekem viszont szar érzés, hogy olyan vagyok, amilyen.

Ez nyilván úgy hangzott, mintha tennék valamiféle engedményt, mert Lily nem lovagolt tovább a témán.

– Bánod már, hogy nem adtad el a telket Rourke-nak? – kérdezte.

– Te jó ég, dehogy bánom!

– Még megbánhatod. Egy életen át gyűlölni fog.

Nem éreztem, hogy ez az a fajta jóslat lenne, amit kristálygömbből kell kiolvasni. Emlékeztettem is Lilyt, hogy Rourke már jóval a telekügy előtt is gyűlölt, mert erre volt predesztinálva. Hiszen egy tébolyult racionalista, akinek szakterülete, a tizennyolcadik századi angol költészet az irodalom hosszú történetének legunalmasabb fejezete. Ráadásul egy megkeseredett, renegát katolikus, egy bukott szeminarista, aki még nem lépett egészen túl az általa immár megvetett teológián, és ettől van egy kis mókás, jezsuitás „bukéja”. Ha hagyom, hogy a szomszédunk legyen, a közelség számtalan okot szolgáltatott volna neki arra, hogy még jobban gyűlöljön, és mivel szemmel tudta volna tartani, hogy mikor jövök-megyek, akár meg is találhatta volna a módját, hogy meggyilkoljon, és balesetnek álcázza a dolgot. Így viszont ehhez át kell jönnie az úton, és el kell haladnia a Jacob Rose exneje, a volt amerikaifoci-edző exneje, valamint más exnejek által lakott házak előtt. Ezért úgy tekintek a felsorolt exnejekre, mint az utolsó védelmi vonalamra.

Egy ideig tartottam tőle, hogy ez is kevésnek bizonyul, ugyanis a szemközti projekt, az Allegheny Lakópark II. rossz csillagzat alatt született. A gyanútlan szemlélő a vékony, leaszfaltozott gerincoszlopnál összenőtt sziámi ikreknek nézhette volna a két szemközti dombot, de a túloldali házakon mintha átok ült volna. Ha esett az eső, az összes pincébe befolyt a víz és a dombról lecsuszamló sár szép nagy kupacba gyűlt a lakópark bejáratát jelző kőoszlopok tövében. A pillérek megdőltek egy kicsit a nyomás alatt, a faverandák pedig egytől egyig megvetemedtek. Csöndes nyári estéken olykor áthallatszott, amint összeroppan egy-egy ötször tízes deszka.

Mintha ez nem lett volna épp elég, egyik nyáron szó szerint lombtalanították az erdőt az elszapodorott cigánylepkék. Így júliusban is télies volt a panoráma, átláttunk a napos oldalról az elátkozott oldalra. És míg nálunk a következő nyáron újra belombosodtak a fák, sőt bujábban zöldelltek, mint valaha, a túloldalon, rejtélyes okokból, maradandó károsodást szenvedtek. Sok el is halt, és ki kellett vágni, így a sárhelyzet tovább súlyosbodott, a megmaradtak pedig kiizzadtak ugyan magukból valami vérszegény lombszerűséget, de az már augusztus elején sárgásbarnába fordult.

Paul Rourke pedig személy szerint engem tesz felelőssé mindenért: az elárasztott pincéért, a repedező falért, a sártengerért, amelyben dagonyázik a kocsival a megdőlt oszlopok között, sőt még a cigánylepkejárásért is. És mindez azért, mert Rourke – ezt jól tudom, hiába tiltakozik kézzel-lábbal, és vallja magát ateistának – mélyen vallásos. A legfanatikusabban egy gonosz istenségben hisz, akinek az az egyetlen célja, hogy őt próbára tegye, és rázúdítson mindent és mindenkit, ami és aki igazolja, hogy az élet igazságtalan, köztük engem mint ennek élő bizonyítékát. A Railtoni Tükörben használt írói álnevemet, a Lucky Hanket Rourke ihlette, ugyanis így hív, mert egy rohadt mázlistának tart.

Bár nem vagyok vallásos, de el tudom játszani, hogy az vagyok, és az évek során sokszor meg is tettem ezt a zsémbes szembeszomszédom kedvéért. A lakóparkot kettészelő aszfaltcsíkot elneveztem Vörös-tengernek, az ő domboldalát pedig Egyiptomnak, és előszeretettel kérdezgetem, hogy hány csapás, hányféle pusztító kórság kell még ahhoz, hogy higgyen. Hányféleképpen jelezze még Isten, hogy nem leli kedvét benne?

Azzal is előszeretettel húzom, hogy aggaszt a közelsége, hiszen az Úr eddig tiszteletben tartotta ugyan a makadámutat, amely elválaszt minket, de az Ószövetség hemzseg az olyan történetektől, amelyekben nemcsak a bűnösre, hanem annak szomszédaira is lesújt éktelen haragja. Hozzáteszem továbbá, hogy ha annak idején eladom neki azt a telket, talán már le is sújtott volna rám.

Hamar abbahagyom a nyújtást. Eleve csak azért csinálom, mert tavaly nyáron meghúzódott a térdszalagom itt, a domb tövében. Pengett, mint a bendzsó húrja, és utána sokáig bicegtem, így a nyári softballmeccseken csak az első bázison ácsoroghattam. Ősszel pedig egy percet sem játszhattam az oktatók kosárbajnokságában, az NBA-ben. (Értsd: Noname Basketball Association.{2})

Mivel még most is érzek egy kis fantomfájdalmat, kényeztetem-babusgatom a térdemet. Tudom, hogy az erény hébe-hóba elnyeri jutalmát, és a nyári softballmeccseken vissza akarom foglalni helyemet a füvön, a harmadik bázis mögött. Persze azért félő, hogy ennek a sérülésem miatt lőttek, pláne, mivel hórihorgas, hosszú karú emberként beváltam az első bázison. Ügyesen kapkodtam a labdákat, amiket a csapattársam átdobott a salak túloldaláról, a beállós pozíciójából, és ez feltűnt Phil Watsonnak, a csapatkapitányunknak is, aki egyben az orvosom. Már az első inning után közölte, hogy én az első bázisra születtem.

– Mármint fizikailag – pontosítottam, mire Phil homloka ráncba szökkent. – Mert a spirituális otthonom a fű – tettem hozzá.

Tényleg nem a salakon érzem otthon magam. Akkor vagyok igazán elememben, ha a pálya külső, füves részén loholhatok a messze szálló labdák után. Igaz, nem vagyok már túl gyors, de hosszú, kecses, atletikus léptekkel futok… Szóval ott a helyem!

– Az a zen pozícióm – magyaráztam Philnek. – És egy fűre termett játékost megnyomorítasz, ha berakod a salakra! Senkit sem szabadna elűzni a spirituális posztjáról!

– Mi az a spirituális poszt? – száll alá a semmiből a feleségem hangja. Fölkapom a fejem, és látom, hogy a dolgozószobája ablakából néz le rám. Szóval magaslati pontról leselkedett…

Hangosan beszéltem volna magamban?

Miután nem válaszolok azonnal, Lily így szól:

– Ugye, nem mész futni a sötétben?

– A jó párkapcsolat alapja az őszinteség – felelem. – És én most nem lennék őszinte, ha azt mondanám, hogy nem megyek el futni. Azt viszont megígérhetem, hogy nem fogok túl gyorsan futni, ha ez számít valamit.

– Még mindig meg vagy fázva.

– Már sokkal jobban vagyok – nyugtatom meg.

– Hank – így Lily. – Egész héten antihisztamint szedtél.

– Allergia – magyarázom. – Virágba borult minden. – Körülnézek, hátha fel tudok hozni egy példát, hogy mi borult virágba.

Lily szótlanul csóválja a fejét, mintha azt mondaná: hát nem volt elég?

Az, hogy nekivágok a sötét autóútnak, miután széttrancsírozták az orromat, az ő szemében perverz dolog, olyan, mintha direkt keresném a bajt. Szerinte ugyanis az orromat ért csapás növeli a közlekedési baleset kockázatát, és szentül hiszi, hogy ez így logikus. Mindjárt emlékeztet arra is, hogy az idén nem ez az első eset.

Ugyanis mostanában vonzom a bajt. Legutóbb, pár hete az történt, hogy fölmásztam a garázsban a létrára, de nem figyeltem eléggé, és bevágtam a fejem egy masszív tölgyfa gerendába. Negyedóra múlva, amikor Lily rám talált, kábán üldögéltem a betonpadlón, és vékonyka, kacskaringós vércsík kötötte össze a hajam választékát a szabadidőfelsőm gallérjával.

Látom Lily arcán, hogy mindjárt szóba hozza ezt az esetet, de végül meggondolja magát. A házasságunknak, legalábbis szerintem, az az egyik legnagyobb pozitívuma, hogy már nem kell végigcsinálnunk a vitákat. Hiszen előre tudjuk, mit fog mondani a másik, így a dolgok kimondása fölösleges formaság lenne.

Persze egy házassági tanácsadó nyilván elmagyarázná, hogy a kommunikációképtelenség a problémánk. De én inkább úgy mondanám, hogy keményen megdolgoztunk ezért a kölcsönös megértéssel terhes csöndért.

– Majd beszéljünk, ha megjöttél – mondja végül vészjóslóan Lily, mintha megint belekagylózott volna a gondolataimba.

– Jó – bólintok szándékom szerint lelkesen, vagy legalább nyájasan.

– Talán le kéne mondanom ezt a holnapi utat – morfondírozik Lily.

– Dehogy kellene! – vágom rá. – Menj csak el.

– Nem lesz gond?

– Persze hogy nem lesz. Miért lenne?

Most a feleségem találja el a csönd retorikailag ideális helyét.

– A füvön van az én spirituális posztom – magyarázom immár úgy, hogy tudom, nagyon is jól hallja. – A pálya külső részén. Nem az első bázison.

– Tudom, Hank. – Lily ezt úgy mondja, mintha azt akarná értésemre adni, hogy tud még mást is.

{1} Máthé Elek fordítása.

{2} Magyarul: Ismeretlen nevű kosárlabda-szövetség. (A ford.)