A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kelly St. Clare: Supernatural Battle:
Vampire Towers Series: Blood Trial (Vampire Towers #1), 2019

Fordította NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és jég trilógia 1–3. (társszerző: Shannon Mayer), 2022-2023

Blood Trial

by Kelly St. Clare

Copyright © December, 2019

All rights reserved

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Nova Book

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-07-8

A szerelemről,

A gyűlöletről,

Meg a kettő közötti

Zavaros helyről.

ELSŐ FEJEZET

Nyögve felemelem az arcom a sikátor nedves betonjáról. A hajléktalanságot nem ilyennek képzeltem. A legtöbb embernek, aki az utcán alszik, valószínűleg nincs sok választási lehetősége. Ahogy nekem sem.

Vagy mi.

Valójában akadt volna egy másik lehetőségem is, de nem akartam ráfordulni a B tervre anélkül, hogy próbát tennék a hajléktalansággal. Úgy képzeltem, hogy ez lesz a nagybetűs élet kezdete.

Hát, nem az volt.

Baromira nem.

Fájdalom nyilallt a fejembe – a sikátor végén lévő lámpaoszlop fénye miatt. Így már értettem, hogy ez az isten háta mögötti, dohos hely a két betonépület között miért tök üres és hogy miért nem bukkant fel egyetlen derék hajléktalan sem rajtam kívül.

A fejemet fogva felültem, mire valami pépes, meghatározhatatlan eredetű szemétdarabka lehámlott az arcomról. Az ázott trutyi az ölembe hullott, de én nem néztem oda, ragaszkodtam magamban ahhoz az elképzeléshez, hogy újságpapír volt előző életében. Nekidőltem a falnak, de minden gyanús hang hallatán összerezzentem, és azt hiszem, egy idő után elveszítettem az eszméletem – majd a mellettem lévő szemétkupacba borultam. Ha azt mondanám, hogy az életem nagy fordulatot vett, az enyhe túlzás lenne.

Blöff City legnagyobb – és a világ hetedik legnagyobb – vagyonának örököse koldusbotra jutott. Egyik napról a másikra.

Önként.

Ökölbe szorítottam a kezem, és kihúztam magam. Én tagadtam ki saját magam az örökségemből. Megvolt az oka annak, hogy ott kötöttem ki, ahol. És ezt a bizonyos okot nem feledtethette velem egyetlen éjszaka a hideg, kemény földön – sem különféle pépes trutyik.

A kockás bőr Elegance hátizsákom után nyúltam, és ahogy felálltam, a vállamra kaptam a vékony pántjait.

– Ideje összekapni magad, Basi! – jelentettem ki határozott hangon, és leporoltam magam.

Amikor elindultam a sikátor vége felé, akkor jöttem rá, mekkora lyuk tátong a tervemben.

Basszus.

Hol is lakik Tommy? – jutott eszembe. Ő volt a B tervem.

Kavargott a gyomrom a hányingertől, ahogy jobbra-balra nézelődtem az üres bevásárlóutcában. Utáltam, amikor megmutatkozott a sznob tudatlanságom. Folyton az a magányos tény került napvilágra ilyenkor, hogy nem vagyok olyan, mint a többiek. Hogy a fenébe szoktak közlekedni a normális emberek? Ó, hagyjuk ezt! Tudtam én, hogy busszal, vonattal meg autóval járnak. De hogy hogyan működtek ezek a rendszerek? Arról kurvára semmi fogalmam nem volt.

A szívem hevesen dobogott, de nyeltem egy nagyot, mielőtt elhatalmasodott volna rajtam a hisztéria.

Gondolkozz, Basi, te pénzes ribanc!

Azért jöttem ide, mert a környék félig-meddig ismerős volt. A Báróné utcában, megtévesztő neve ellenére, csak néhány csúcskategóriás üzlet volt, és azokban már jártam is párszor. Jóval több volt ezen a környéken a lepusztult épület és a fast fashion bolt, így errefelé mindig úgy éreztem, hogy egy kicsit tilosban járok. Ezért is választottam önkéntes exörökösként ezt a helyet az első éjszakám helyszínéül. A Báróné utca valahol félúton helyezkedett el az egykori és a vágyott új életem között.

Nem ezt az életet tervezték nekem. Ebben az új életemben nem éreztem azt, hogy irányítanak, hogy egy előre meghatározott játék része lennék, ahol a fejem felett döntenek.

Az, mondjuk, egy kis szépséghiba, hogy valójában nem magamtól kerültem ide. Megkértem a sofőrömet, hogy tegyen ki pár sarokkal lejjebb.

A gyomromban kavargó hányinger felerősödött, de emlékeztettem magam, hogy muszáj leszek szembenézni azzal, hogyan élnek a valódi emberek.

Csak két lehetőség jutott eszembe.

Az egyik az volt, hogy céltalanul sétálgatok, amíg nem találok egy olyan izét, megállót vagy mit, ahol megáll a busz vagy a vonat. Volt nálam egy kis aprópénz.

A másik tervem az volt, hogy segítséget kérek.

Tekintve, hogy a nap éppen csak kikukucskált a betonépületek mögül, valószínűtlennek tűnt, hogy találok bárkit, akihez fordulhatok. Megdörzsöltem a homlokomat, mire még több fura pép pottyant le rólam.

Fáradt mosoly ült ki az arcomra.

Hajléktalanok.

Biztosan akad itt néhány.

Elegance hátizsákomat megigazítva elindultam lefelé a Báróné utcán, be-belesve az épületek közötti szűk, szürke zugokba. Azokat a sikátorokat kihagytam, amelyeknek a végén pislákoló lámpaoszlopokat láttam. Most már én is tudtam, hogy azokat mindenki elkerüli.

A Báróné és a Király utca sarkán végül aranyra leltem. Egy borotvált fejű, fekete kapucnis férfi volt.

– Elnézést – szólítottam meg integetve, mire a fickó felugrott és megpördült. Beléptem az árnyékos sikátorba, és odaléptem a magas férfihez. A tekintete az arcom bal felére siklott, majd körülnézett. A szeme kikerekedett és véreres volt. Tán rosszul aludt?

De miért nyalogatta folyton az ajkát?

Reméltem, hogy csak azért, mert az utcán alvástól megszomjazik az ember, de mivel tartottam tőle, hogy valami pszichopata, távolabb húzódtam.

– Helló – szólaltam meg vidám hangon. – Egy kicsit eltévedtem, nem tudnál segíteni?

Átlesett a vállam felett.

– Egyedül vagy?

Az ijedség fokozódott.

– Hát persze. – Újra megigazítottam a hátizsákomat. – Egy barátnőm lakását keresem.

A férfi valami vékony, habszivacsnak tűnő darabot tekergetett a kezében, de hirtelen megdermedt. Aztán folytatta a műveletet, és ismét megnyalta az ajkát.

Szemügyre vettem a borotvált fején lévő vágásokat, és feltűnt, milyen koszos mindenhol a bőre. Minden belőle áradó figyelmeztető rezgés ellenére a szívem összeszorult, és ahogy eszembe jutott, miért is vagyok itt, új erőre kaptam.

A rendszerrel van a baj. Néhány kiválasztottat megjutalmaz, mindenki mást pedig büntet. Miért lett ez az ember hajléktalan? Miért nem segített neki senki?

A matracot a legközelebbi épület repedezett betonfalának támasztotta.

– Hol lakik a barátnőd?

A kérdés hallatán megfeszültem. Basszus. Tényleg, hol is lakik Tommy? Számtalanszor jártam már nála – habár inkább ő járt hozzám, hiszen az apja volt a birtokunk istállóvezetője, meg ilyenek.

– Ööö… – Körülnéztem.

A tekintetem megakadt az utca túloldalán lévő bolt szürke tetején. Hát persze. Csak fáradtabb vagyok, mint máskor, könyveltem el magamban.

– Narancsban lakik – jelentettem ki büszkén.

Megnyalta az ajkát, és kétkedő pillantást vetett rám.

– Te is Narancsban laksz?

Kissé képmutatónak tűnt, hogy a Szájnyalogató Csávó ítélkezik a barátnőm szerény anyagi körülményei felett.

– Narancsban – ismételtem meg, és figyeltem rá, hogy a kezem, amit önkéntelenül csípőre tettem volna, maradjon csak továbbra is a törzsem mellett lógva. A csípőre tett kéz és a türelmetlen lábdobogás olyan sznob szokások voltak, melyekről próbáltam leszokni. A szegény emberek nem csinálnak ilyesmit.

A férfi kihúzta magát, megmutatva, milyen magas valójában. És az a szem! Azt, hogy véreres, még értettem is. Most ébredt fel. De a nagyra tárt szeme miatt kissé zavarba jöttem. Az embernek pár másodpercenként azért csak kell pislognia, nem?

És ahogy az ajkát nyalogatta…

– Komolyan, haver. Gyűjts esővizet, vagy valamit! – viccelődtem, miközben a táskám pántját szorongattam.

Szájnyalogató Csávó erre ledermedt.

– Tessék?

– Ööö, semmi – motyogtam, és elhúzódtam. – Semmi baj, ha nem tudod, hol van Narancs. Csak gondoltam, megkérdezem. Köszönöm a segítséget.

– Még nem segítettem neked.

Hát… ha azt tervezte, hogy megteszi, akkor itt a legmegfelelőbb alkalom. Kikényszerítettem magamból egy mosolyt.

– Nagyra értékelném, ha megmutatnád a helyes irányt.

A férfi a kapucnis pulóverébe dugta a kezét, és összegörnyedt. Jobbra rántotta a fejét.

– Arra menj!

A falra bámultam.

– Jobbra?

Egy bólintás volt a válasz.

– Igen, aztán egyenesen. Így eljutsz Vörösbe.

Halk sóhaj hagyta el az ajkamat. Vörösből már könnyű lesz megtalálni Narancsot. A külvárosi részek a színskála különböző árnyalatairól kapták a nevüket, kivéve a központot, az üzleti negyedet, Szürkét, amit a többi kerület körülzárt.

– Köszönöm – feleltem, és próbáltam némi őszinte aggodalmat csempészni ebbe a szóba.

Felnézett.

– Nem te vagy az első, aki segítséget kér. Sok gazdag, elkényeztetett kölyök van errefelé, aki a lázadó korszakát éli.

Na, ez túl bunkó volt. Hátradobtam a hajamat.

– Valóban?

Szájnyalogató Csávó ismét kihúzta magát. Akár finom emlékeztetőnek szánta a gesztust, hogy ki győzne egy köztünk zajló verekedésben, akár nem, én úgy véltem, jobb, ha összehúzom magam és izzítom az izmaimat a fejvesztve meneküléshez.

A fickó nem közeledett felém, én pedig néhány másodperc elteltével megnyugodtam.

Elég volt neki egyetlen pillantás, és máris gazdag, elkényeztetett kölyöknek bélyegzett, csakhogy én nem olyan voltam, mint a többi szökevény, akivel találkozott.

Egy lendülettel lekaptam a táskám a hátamról, hátracsaptam a tetejét, és belenyúltam egy kis cipzáras zsebbe. Rövid turkálás után előhúztam egy százdolláros bankjegyet.

– Tessék. Fogadd el! A segítségedért. – Bátorítóan mosolyogtam rá.

A pénzt egy szempillantás alatt kikapta a kezemből.

Fú! Elég gyors tudott lenni, ha akart. Nem volt túl jó ötlet, hogy ebbe a sikátorba jöttem.

Úgy nézegette a százast, mintha valami Monopoly-bankót adtam volna neki.

– Az utolsótól egy ötszázast kaptam.

Az utolsótól!

Leesett az állam.

– A legutóbbi gazdag kölyök is fizetett neked?

Szájnyalogató megvonta a vállát.

– Mindannyian adnak. Általában azért, mert csapdában érzik magukat.

…Én is csapdában érzem magam.

Összehúztam a hátizsákom cipzárját, és a két tenyerem sarkát a szememre szorítottam. Ennek a fickónak borzalmas volt a modora. Bár valójában mégsem.

Inkább az a helyes megfogalmazás, hogy nem voltak túl tapintatosak a megjegyzései.

Nem volt szükségem a jóváhagyására.

Ahogy nem volt szükségem a gazdag barátaim és a szüleik jóváhagyására sem.

Még a nagyanyám jóváhagyása is másodlagos volt ahhoz képest, hogy úgy élhessek, ahogy én azt jónak láttam.

– Köszönöm – feleltem röviden, és hátráltam, majd sarkon fordultam.

– Van nálad drog? – kérdezte a férfi.

Idegesen felnevetve megszaporáztam a lépteimet.

– Nem, az nem az én világom. De sok szerencsét… hozzá!

A késztetés, hogy a vállam fölött visszanézzek, felerősödött, de elnyomtam. Amikor a sarokra értem, jobbra fordultam, fokoztam a tempót, és csak akkor lassítottam, amikor már jó pár háztömböt magam mögött tudtam.

Megjegyzés önmagamnak: a heves szájnyalogatás droghasználatra utalhat. A csávó ennek ellenére útba igazított, úgyhogy ezt győzelemként könyveltem el.

Kényelmes terpeszbe álltam, és kinyújtóztattam a lábam. Nagyanyám ezt úrhölgyhöz nem illő, közönséges viselkedésnek nevezte volna. Bár amikor ezt a megjegyzést tette, az csak félig volt szidalom, félig az amazonlábamat dicsérte.

A lehető leghamarabb Tommyhoz akartam érni.

Talán jobb ötlet lett volna, ha azt kérem a sofőrtől, tegyen ki Tommy háza közelében. És talán jobb lett volna olyan cipőt felvennem, ami nem készíti ki a lábam.

Mire a távolban feltűntek Vörös fényes háztetői, a Hatch lapos talpú cipőmnek köszönhetően két vízhólyag nőtt a sarkamon.

– A kurva életbe – morogtam.

Balra fordulva észrevettem, hogy hosszú amazonlépteim mostanra olyan bicegéssé váltak, amit Rumpelstiltskin is megirigyelt volna. Amikor Vörös külvárosához értem, összeszorítottam az állkapcsomat, és végre rávettem magam, hogy levegyem azt az átkozott cipőt. A normális emberek mezítláb járnak, nem igaz? Persze lehet, hogy nekik nem vérzett a lábuk. De a lényeg most az volt, hogy átérezzem, milyen lehet szegénynek lenni.

Ahogy Vörösből ráfordultam a Narancsba tartó útra, a lelkesedés új lendületet adott, és egy idő után rájöttem, hogy tudom, hol vagyok. A megkönnyebbülés hatására már nem is éreztem a kisebesedett lábamat, de amikor megérkeztem a narancssárga tetős házak utcájába, ahol a legjobb barátnőm lakott, elkezdtem aggódni amiatt, mit is mondjak Tommynak.

Vérző, mocskos, büdös.

Tommyval meglehetősen hasonló nézeteket vallottunk – egyetértettünk abban, hogy ez a világ csak egy maroknyi embernek kedvez, mások azonban ahelyett, hogy élveznék az életet, látástól vakulásig dolgoznak, hogy ne haljanak éhen. Az örökségemből… basszus, valójában a járadékaimból is teljes életet élhettem volna. Úgy, hogy minden szeszélyemet kielégítem és minden érdeklődési körömben elmerülök. A barátnőmnek nem adatott meg ez a luxus. Heti hat napot dolgozott, hogy meg tudjon élni. Hogyan magyarázzam el valakinek, még ha az a legjobb gyerekkori barátom is, hogy lemondok az ezüsttálcán kínált gazdagságról és a luxuséletről?

Igazi életre vágytam. Nem akartam a gazdagok kibaszott játékát játszani.

Lelassítottam a lépteimet, majd Tommy házával szembefordulva egy darabig a krémszínű, repedezett falfestéket és a ház tetőcserepeinek égetett narancssárga színét figyeltem. Tekintetem aztán a narancssárga ajtóra, majd a házat bal oldalról megkerülő, kanyargó ösvényre kúszott.

Úgy éreztem, huszonegy éves fejjel éretlenség lenne, ha az ablakon keresztül osonnék be a szobájába. Tommy azonban nem véletlenül volt a B tervem. Az apja a családom birtokán dolgozott, és ez így volt egész életében. Nem tudtam, hogy a nagyanyám figyeltet-e engem, vagy sem. Azt viszont tudtam, hogy Tetley úr erkölcsi kötelességének érezné, hogy tájékoztassa a gyámomat a biztonságomról és a tartózkodási helyemről, méghozzá rögtön azután, hogy kinyitja a bejárati ajtót.

Meg akartam igazítani a vajszőke fürtjeimet, de akkor megpillantottam a tenyeremen szétkenődött trutyit.

Na nem. Hívjatok nyugodtan gyávának! Vagy gazdag, elkényeztetett kölyöknek. Az ablakhoz mentem.

Végigbicegtem a kanyargó ösvényen, mint valami lábfájós kobold (az is voltam), aztán óvatosan bekopogtam a poros ablakon.

– Tommy! – sziszegtem.

Vártam egy kicsit, aztán újra kopogtam. Kérlek, legyél itthon! Említett egy Dean nevű dögös srácot, amikor utoljára beszéltünk. Általában átugratott a fiúkkal néhány kötelező kört, mielőtt ottalvós bulira került volna sor, de úgy tűnt, beleszeretett ebbe az új példányba.

– Tom.

A függönyök széthúzódtak. Hátrahőköltem a meglepetéstől, és néztem, ahogy a barátnőm ovális arcán gyors egymásutánban a düh, a döbbenet és a megkönnyebbülés jele váltja egymást.

Tehát mindenki tudott róla, hogy elszöktem…

Nem volt időm üzenetet küldeni neki, mielőtt elviharzottam – és makacs módon a birtokon hagytam az összes elektronikai eszközömet. Tommy biztosan az apjától értesült a dologról.

Előrehajoltam, ráleheltem az ablakra, hogy bepárásodjon, és azt írtam rá az ujjammal: S E G Í T S!

Barna szeme körül ráncok tűntek elő a vigyortól, majd kitárta az ablakot.

– Jól vagy? – kérdezte azonnal. Lágy hangja balzsam volt a lelkemnek.

– Minden oké.

– Hmm. – Tommy tetőtől talpig végigmért. – Azt hiszem, nagyjából annyira oké minden, mintha vesztettél volna egy bokszmeccsen.

Lesütöttem a szemem, és összerezzentem.

– Ja… nem a legjobb cipőt választottam.

– Jaj, ez a cipő gyönyörű! – mondta, és halkan füttyentett egyet. – Csak nem praktikus.

A vállam megereszkedett.

– Bejöhetek?

– Mintha kérdezned kéne. Gyere a bejárati ajtóhoz!

Tétováztam.

– Nem akarom, hogy apád meglásson, és elmondja a nagyanyámnak.

– Nem most jöttem le a falvédőről, Basil. – Felvonta a szemöldökét. – Egyetlen ember van, aki az ablakomhoz szokott jönni: a részeg Basil, a magányos Basil, a dühös Basil és a tele-vagyok-ötletekkel Basil.

– Volt már olyan, hogy egyszerre jelent meg mind a négy verzióm? – kérdeztem, és vigyor terült szét az arcomon.

– Egyszer, esküszöm, öt volt. Az nagy buli volt. – Ismét végigmért, és megrázta a fejét. – A bejárati ajtó, Basil. És aztán pedig… Le kell zuhanyoznod. Azonnal. Talán háromszor is. És tudni akarom, mi a fene folyik itt.

MÁSODIK FEJEZET

– Basilia Le Spyre, vonszold ki a segged az ágyból! Dolgunk van.

Felriadtam, és zavartan néztem körül.

– Hol vagyok?

Tommy, aki már hozzászokott, hogy néha félrebeszélek ébredéskor, vigyorogva csak annyit felelt:

– Nálunk.

Elhagytam a birtokot. Az utcán aludtam. Aztán Tommyék házába kerültem, Narancsban.

Leeresztettem a vállam és a légzésemre koncentráltam, míg a dübörgő szívverés hangja el nem halkult teljesen a fülemben.

– Hány órát aludtam?

– Átaludtad az egész napot. Ha ezt tervezted az új, szegény ember életedre, akkor nagyon újra kell gondolnod a dolgot. Mi soha nem alszunk.

Rámeredtem.

Felugrott az ágyra, és nekidőlt a falnak, ahol az ágyfejnek kéne lenni. Tommynak nem volt ágyfeje, és nem tudtam rájönni, miért zavart ez mindig annyira. Volt egyáltalán bármi értelme az ágyfejnek?

– Szóval biztos vagy ebben? – kérdezte végül. – Úgy értem, amióta az eszemet tudom, utálod a gazdagok világát, de ha az egyetlen oka annak, hogy eljöttél, az, hogy összekaptál a nagyanyáddal, akkor… bocsáss meg, hogy ezt mondom, de igazából még a nagyanyád és a barátai a legelviselhetőbbek abban a flancos baromságban, amibe beleszülettél.

– Nem emiatt tettem. És amúgy ő volt az egyetlen oka, hogy ilyen sokáig maradtam. – Visszaidéztem heves szócsatánkat. – A vitánk egy butaság volt, tényleg. Megint rám szállt, hogy kezdjek el részt venni a rendezvényeken mint a birtok leendő tulajdonosa és arca, én pedig egyszerűen kiborultam. Nem is miatta, hanem… emiatt az állandó érzés miatt, hogy el vagyok szakadva a valóságtól és teljesen kívül állok rajta. Ez a veszekedés volt a fordulópont. Tom, én élni akarok. Segíteni akarok az embereken. Persze, szórhatnám a pénzt ész nélkül. Még azt is megpróbálhatnám felkutatni, hogy a pénzt hogyan tudnám a leghasznosabban felhasználni. De anélkül, hogy megélném ezt az életet, hogyan érthetném meg igazán, hogy mit kell tennem? – És hogy ki vagyok.

Nehéz csend telepedett a szobára.

Amit végül Tommy tört meg azzal, hogy egy rakás fekete-fehér papírlapot tett az ölembe. Kissé szédülten meredtem rá. Aztán csak eszembe jutott az a bizonyos szó.

– Újság.

– Szép munka, szöcske!

Újabb pillantást vetettem rá.

– A birtokra járnak újságok.

– Ja, tudom. A komornyikod ezüsttálcán szállítja. Az álláshirdetéseket nézegettem neked.

Ez felkeltette az érdeklődésemet.

– Szemüveg.

A táskám alvás közben a barna szőnyegre borult. Tommy lehajolt érte, én pedig addig kotorásztam benne, míg meg nem találtam a szemüvegtokomat.

Feltettem a vastag, fekete keretes szemüveget, és a nyitott újságra bámultam. Három piros karika virított rajta.

– Azok jók lehetnek – motyogta Tommy. – Telefonon megkérdeztem a főnökömet a mosodában, de oda nem vesznek fel. Addig semmiképp nem, amíg az egyetemisták vissza nem mennek az iskolába két hónap múlva.

Összeszorult a szívem. Tommal együtt dolgozni baromi menő lett volna.

Lássuk, mi van itt!

A szemem az elsőn akadt meg.

– Paradicsomfeldolgozó gyári munkás. – Vádló tekintettel néztem Tomra.

– A koldusok nem válogathatnak – emlékeztetett rá.

Ja, ez igaz.

– Mi van még? – Megnéztem a következő hirdetést. – Újságkihordó! Most szórakozol velem?

Grimaszolt.

– Ezt vonakodva karikáztam be. Tizenhárom éves koromban én is csináltam. Kibaszottul utáltam.

– És mi van a többivel? – Rengeteg állás volt a két oldalon.

– Mindegyikhez képesítés kell, amivel te nem rendelkezel. Nem hiszem, hogy a nagyanyádtól kapott üzleti leckék számítanak.

A francba!

– De lehet, hogy valaki azt akarja, hogy kezeljem a milliárdjait.

Tommy felhorkant.

– Mindketten tudjuk, hogy azzal nem lenne gondod, de képes vagy-e arra, hogy néhány dollárt kezelj? Van egy olyan érzésem, hogy ahhoz más készségek kellenek.

Talán. De szerintem ugyanazok az elvek működnek ott is.

Kissé félve siklott a tekintetem az utolsó bekarikázott hirdetésre.

– Huh! Eladó kisállat-kereskedésben. Ez nem is olyan rossz.

Lehetnék eladó egy kisállatboltban? Egész nap cicákat és kiskutyákat ölelgethetnék? Mármint, nem a kakilapátolás a kedvenc hobbim, de ennek az állásnak tutira lenne pár előnye.

– Ezt elfogadom – jelentettem ki, és az ujjammal a lapra böktem.

Tommy legyintett.

– Ez nem ilyen egyszerűen megy, Basi. Előbb készítened kell egy önéletrajzot, és el kell menned egy állásinterjúra.

A szemem forgattam, és tovább pásztáztam a listát.

– Azért nem vagyok teljesen járatlan a birtokon kívüli életben.

Megremegett az ajka.

– Úgy érted, elég szappanoperát néztél ahhoz, hogy értsd, milyen a mi paraszti életünk?

– Én az Igazságtartományt nézem a minőségi színészi alakítások miatt.

– Mi pedig a bonyolult cselekményszál miatt olvassuk a Fernando nyolckockás hasát.

Kuncogva végigfuttattam a szemem a többi hirdetésen. Uh, igaza volt! Az már igaz, hogy nincs orvosi diplomám. De még egy általános iskolai bizonyítványom sem!

Egy aprócska hirdetés keltette fel a figyelmem a bal alsó sarokban, már csak azért is, mert a hirdetés úgy nézett ki, mintha nem akarná, hogy megtalálják.

– Hé, mit szólsz ehhez?

Tommy átkukucskált a vállam felett.

– Ingatlanirodai gyakornok – olvastam hangosan. – Úgy látszik, ez egy fizetéssel járó képzés.

– Á, azt hagyd! – felelte elutasítóan. – A Helyes Élet Ingatlanirodába csak kapcsolatokon keresztül lehet bejutni. Biztos van olyan szabályzatuk, hogy nyilvánosan is meg kell hirdetniük az állásokat, de vagy előléptetnek, vagy házon belül vesznek fel valakit. Háromszor is megpályáztam azt az állást, és mások is. Soha senkit nem vettek fel.

Megigazítottam a szemüvegemet, hogy újra elolvassam a hirdetést.

– Tényleg? Pedig tökéletesnek hangzik. – A fizetés bizonyára nagyobb, mint egy kisállat-kereskedésben dolgozó segédnek. És ingatlanos gyakornokként nagyobb esélyem lenne az előléptetésre is. A nagyi nagybirtokos szomszédai közül néhányan ingatlanügynökként építették ki a birodalmukat. Nem mintha saját ketrecet akartam volna építeni, amikor épp most szöktem meg egyből, de a pénz biztonságot jelent ebben a világban, és most először alig volt néhány fillérem. Márpedig kellett valamennyi, ha fel akarom számolni a világban a vállalati korrupciót.

Mostanra teljesen magamhoz tértem.

– Össze kell raknom egy önéletrajzot – jelentettem ki, és körbepillantottam a szobában, hogy ihletet keressek.

Tommy félretette az újságot.

– Majd holnap. El kell mennünk a könyvtárba, mert csak ott van számítógép meg nyomtató, és az délután négykor bezár. Ma este pedig elviszlek vacsorázni.

– Én is ki tudom fizetni magamnak – vágtam rá.

– SRASZ – vágta rá Tommy, összefonva maga előtt a karjait.

Erre felszisszentem.

– Nem igaz, nem süt rólam a sznobságom!

Tízévesen kitaláltunk egy rövidítést, amit figyelmeztetésként használtunk. Amikor a barátaival voltam, és valami furcsát csináltam, Tommy odalökte nekem, hogy SRASZ (Süt Rólad A Sznobság). És ha ő volt az én gazdag barátaim körében, és ő viselkedett furán, akkor én nyögtem be, hogy SRASZ (Süt Rólad a Szegénység).

Abban a pillanatban, amikor már eleve rettenetesen kívülállónak éreztem magam, nem esett jól a szurkálódás. De a barátnőm sajnos immunis volt a mogorva pillantásomra.

– Ha nem süt rólad a sznobság, akkor megengedheted, hogy elvigyelek vacsorázni – jelentette be Tommy a két karját összefonva. – Különösen azért, mert apám hamarosan hazajön.

A gyomrom ezt a pillanatot választotta, hogy emlékeztessen: tegnap este óta nem ettem. Plusz: tényleg el akartam kerülni az apját.

– Kaja – morogtam. – Aztán önéletrajz.

A szavamba vágott.

– Aztán munka. Aztán lakás. Aztán elpusztítani az összes rosszfiút. Értem.

Olyan jólesett, hogy végre van valaki, aki figyel rám.

HARMADIK FEJEZET

Púderkék selyemblúzt és fekete nadrágot vettem fel aznap. Elraktam a hátizsákomba az újságot, és elővettem a frissen kinyomtatott önéletrajzomat.

Kihúztam a nyakam, hogy el tudjam olvasni az élénksárga feliratot. Állati cuki. Az üzlet márkajelzését egy kép egészítette ki, amin egy mosolygó kutya és macska ölelgették egymást.

Jézusom!

Jó helyen jártam, rendben volt minden – ismét Szürkében. Miután segített az önéletrajzomban, Tommy gyorsan megtanította, hogyan viselkedjek, ha azt akarom, hogy felvegyenek.

Eljött a színészkedés ideje!

Nagy levegőt vettem, majd elindultam a kizárólag gyalogosok számára fenntartott utcán, és betoltam az állatkereskedés élénkkék ajtaját.

A háromnapos mosdatlanság szaga úgy borult rám, mint egy nyári napon a gyapjútakaró. Majdnem öklendezni kezdtem, de visszafogtam magam.

– Vaú! Üdv az Ááállati cukiban! Jenny vagyok. Miben segíthetek?

Fú, basssza meg!

Nekem is így kéne köszönni?

Megpördültem, szembe a köpcös eladónővel, és sietve lefegyverző mosolyt villantottam felé – néhány dolgot azért elsajátítottam a gazdagok között.

– Üdvözlöm, igen. Köszönöm, Jenny. Basi vagyok. Láttam az újságban az álláshirdetésüket, és szeretném benyújtani az önéletrajzomat.

Elfojtott lélegzetem a mellkasomban remegett.

A nő kedves arckifejezése eltűnt, én pedig pislogva csodálkoztam a változás miatt. Jenny a füle mögé tűrt egy göndör tincset. A haja ismét előbukkant, ahogy tetőtől talpig végignézett rajtam.

– Itt akar dolgozni? Ebben az állatkereskedésben?

Talán mégsem a legmegfelelőbb öltözékben jöttem. Kavarogtak a gondolataim, közben továbbra is teljes erőbedobással mosolyogtam.

– Igen. Épp most villásreggeliztem a nénikéimmel. – Valójában nem volt egy nénikém sem.

Jenny szeme összeszűkült. Az a kérdés merült fel bennem, vajon ő lenne-e a tulajdonos. Nagyon reméltem, hogy nem. Ahogy körözött, azon tűnődtem, hogy bármelyik pillanatban megszaglászhatja a fenekemet. Talán az itt töltött idő alatt felvett néhány állati tulajdonságot.

Kinyújtotta a kezét, én meg csak bámultam egy ideig, de aztán rájöttem, hogy az önéletrajzomat kéri.

– Tessék. – A kezébe nyomtam a két lapot. – Nem sok munkatapasztalatom van, de biztosíthatom, hogy gyorsan tanulok. És imádom az állatokat. Ez tényleg egy álommunka lenne számomra. – A hátam mögött keresztbe tettem két ujjamat.

Tommy azt mondta, hazudnom kell, hogy megkapjam az állást. Rosszul éreztem magam emiatt, de a barátnőm biztosított róla, hogy nem sok olyan meló van, amit bárki is szeretne, tehát gyakorlatilag elvárják mindenkitől, hogy hazudjon.

Jenny az önéletrajzomról rám emelte a tekintetét, és láttam, hogy gúnyosan fanyalog, mielőtt folytatja az olvasást.

Túlságosan is erőlködtem volna?

Kezem-lábam viszketett, meg akartam mozdulni. Kényszerítettem a tagjaimat, hogy meg ne moccanjanak, és közben körbekémleltem. Nehéz volt megállni, hogy ne fintorogjak az átható dögszagtól. Árusorok töltötték ki a teret a pénztár körül. Középen nagy ketrecek álltak, és mosolyogva néztem a bolyhos nyuszikat, amik a palatáblák között bujkáltak. Csirkehangot hallottam, és ahogy elfordultam, láttam, hogy a túlsó falon madárketrecek sorakoznak, a jobb oldali fal mentén pedig akváriumok.

Ha tényleg itt fogok dolgozni, több testápolót kell vennem. És literszámra kell majd magamra kennem.

– Melyik a kedvenc kutyafajtád? – szegezte nekem a kérdést Jenny, leeresztve az önéletrajzom.

– Egyértelmű – vágtam rá. – A francia bulldog.

A szája lefittyedt.

– A fejük túl nagy a természetes szüléshez – csattant fel. – Az anyák több mint 90 százaléka császármetszésre kényszerül.

A picsába! Labradort kellett volna mondanom.

– Ez szörnyű. Nem is tudtam erről.

Jenny kemény tekintettel nyújtotta felém az önéletrajzomat.

– Olyat keresek, akinek több tapasztalata van.

Több tapasztalata, anyád picsája!

– Tényleg nagyon szeretnék megtanulni mindent, amit az állatokról és az állatkereskedésről tud.

Szerintem a helyzet még menthető. Szerintem…

– Nem ilyen munkatársat keresünk. – A nő felém tartotta az önéletrajzot, én azonban hátrébb léptem.

A francba! Tommy azt mondta, a vezetők csak elveszik azt az átkozott önéletrajzot egy mímelt mosoly kíséretében, és megköszönik.

Kapkodtam a fejem, mentő ötletre volt szükségem.

– Ööö… Ez igazán nagy kár, Jenny. Köszönöm, hogy időt szánt rám. Esetleg itt hagyhatom mégis az önéletrajzomat? Arra az esetre, ha meggondolná magát?

Sóhajtott egyet.

– Persze.

Tudtam, hogy az önéletrajzom a kukában köt majd ki.

– Oké, köszönöm! Örülök, hogy megismerhettem.

Majdnem megbotlottam a saját lábamban, ahogy sietve kimenekültem a bűzös boltból. Miután becsuktam magam mögött a kék ajtót, random irányba indultam sietve, nehogy utánam jöjjön, és figyeljen.

Hogy paranoiás lennék?

Nyögtem egy nagyot, és végigsimítottam selymes, vajszőke fürtjeimen.

– Ez nem ment túl jól.

Ez volt az egyetlen munka a három közül, ami egy kicsit is érdekelt. Úgy tűnt, mégiscsak el kell mennem a másik két helyre. Tegnap éjjel azt álmodtam, hogy azonnal felvesznek.

A valóság kibaszott kiábrándító volt.

Talán a többi hely gyalogosan is elérhető. Hétfő volt, és Tommy a mosodában dolgozott déltől este hétig, a hét hat napján. Nem élveztem a gondolatot, hogy egyedül térjek vissza a házába, és a kudarcomban főjek.

Kerülgettem az embereket a járdán, és szlalomozás közben felugrottam egy lépcsőfokra, ami egy bankba vezetett. A hely a család egyik barátjának a tulajdonában volt. Lesújtó pillantást vetettem az épületre, habár őszintén kedveltem Sir Olytheiut.

Megráztam az újságot, és a másik két bekarikázott álláshirdetés címét kerestem. Tommyval a Narancsból Szürkébe tartó busszal közlekedtem, és csak ennek a vonalnak a megállóit ismertem. A paradicsomfeldolgozó a mezőgazdasági negyedben volt. A város külvárosait egyik oldalról kiterjedt földek határolták, ahol a lakosság számára szükséges összes terményt termesztették. Blöff City legtöbb lakója büszke volt erre az önfenntartó gazdaságra. Ilyen kevés lakos esetében ez valójában nem is lehetett volna lehetséges. Csak azért működött a rendszer, mert a város túloldalán – ahonnan én jöttem – ott voltak azok a hatalmas birtokok.

Nem tudtam, hogy a paradicsomfeldolgozó gyár irányába jár-e busz, és túlságosan féltem ahhoz, hogy kockáztassak. A kölcsönkapott szandálban – ami szerencsére nem nyomta egyik vízhólyagomat sem – biztosan nem tudtam volna elgyalogolni odáig.

Megint elakadtam.

Összeszorítottam a számat, és újra elolvastam a címet az újságban. Jonker utca, Heraldson–Jamie Toronyház, 26. emelet.

Fogalmam sem volt, hol van az a Jonker utca, de minden felhőkarcoló Szürkében található, így a hely gyalogosan is elérhető. A francba! Azért félig reménykedtem abban, hogy nem kell odamennem. Tényleg újságkihordó akarok lenni? Vagy jobb lenne, ha nem kapkodnék ennyire? Milyen gyakran jelenik meg az az újság? Ha minden alkalommal két oldalt raknak tele állásajánlattal, akkor rövid időn belül biztosan akad valami jobb.

Jó, de mi van, ha mégsem lesz jobb? Alig volt nálam pénz. Minél tovább rekedtem a bizonytalanságban, annál jobban féltem. Elhatároztam, hogy nyitottan állok a jelenlegi sorsom furcsaságaihoz.

A tekintetem a bal alsó sarokban lévő aprócska hirdetésre vetődött, mintha valami vonzott volna oda. A hirdetés még mindig ott volt, annak ellenére, hogy észrevétlen akart maradni. Tommy azt mondta, ne foglalkozzak a Helyes Élet Ingatlanirodával. Nem voltam benne biztos, hogy ezt a luxust megengedhetem magamnak.

Megnéztem a címet. Márki utca, Kyros Sky, 44. emelet.

Egy újabb felhőkarcoló. Oké, öt példányban volt nálam az önéletrajzom. Eljött az idő, hogy elterjesszem az anyaszomorító hírt: Basi a városban van.

Felbátorodva vetettem magam a városlakók tömegébe.

Uh!

A levegő kiszorult a tüdőmből, amikor egy nagy test belém csapódott. Néhány lépést hátrálni kényszerültem, és fájdalmasan szívtam be a levegőt. Intenzív forróság terült szét a hasamon. Üvöltöttem egyet, és eltartottam a selymet a felsőtestemtől.

Lenéztem, és egy nyögés hagyta el a számat a barna folt láttán, ami teljesen beborított.

– Ön jött nekem – vádolt a férfi. Fölém tornyosult, kétszer akkora volt széltében-hosszában, mint én.

Összeszorítottam a fogamat.

– Nem volt szándékos.

– És a kávém is oda. Most vettem.

Hűha, és hol marad az a rohadt bocsánatkérés? Kettőnk közül én voltam az, akire ráömlött a forró kávé. Most már pont feleannyi hordható ruhám van, mint eddig.

– A kávéja végigömlött rajtam. Nem tudom, melyikünknek rosszabb.

– Mindegy. Vigyázzon, hova lép!

Kitértem előle.

– Dettó, seggfej.

Utánam pördült, én pedig a tömegbe menekültem, és hamarosan eltűntem a névtelen tömegben. Haha! Kiderült, hogy ennek a káosznak van némi előnye is.

A felsőm az már más tészta volt. Magamban motyogva szidtam a bunkó fickót. Nem mehettem így sehova az önéletrajzommal – bár Jennynek talán szimpatikusabb lettem volna így. Azt képzelhette volna, hogy a folt csak egy kis kutyahányás maradványa.

Kiszúrtam egy gyorsétteremláncot, és irányt változtattam. A Montgomery’sben volt nyilvános mosdó. Tommy mesélt róluk az egyik részeges éjszakai klubos történetében.

Elsiklottam a vásárlók sora mellett, és azon tűnődtem, vajon tisztában vannak-e azzal, hogy egy olyan vállalatot támogatnak, aminek mindenféle mocskos dolgokban benne van a keze – beleértve azt is, hogy milyen élelmiszertörvényeket fogadtak el a kormányban. Amikor az embereknek alig volt pénze, és az egészségtelen ételek olcsóbbak voltak, mint a gyümölcs meg a zöldség, akkor a szegények természetesen naponta ették a szemét gyorskaját. Ezt az egészségügyi problémáik is bizonyították.

A fejemet rázva kerestem egy vécét, és végre kiszúrtam egy táblát az átellenes sarokban.

Siker!

Mosolyogva kanyarogtam a székek és asztalok között, aztán beléptem a női mosdóba. Nem kis undorral fürkésztem a látottakat. Pfuj. A csempézett padlót víz borította. Legalábbis reméltem, hogy az a valami víz. A helyre ráfért volna egy alapos felmosás és egy vagy inkább három tengeri sós-sáfrányos gyertya.

Elővettem egy marék papírtörlőt, és nekiestem a felsőmet borító foltnak. A mellem alatti részt totál átáztatta a kávé.

– Még szerencse, hogy a selyem gyorsan szárad – motyogtam.

Egy nappal korábban gondolkodás nélkül bedobtam volna a foltos inget a fürdőszobai szennyeskosárba, amit a hat szobalány valamelyike naponta ürített. Két nappal ezelőtt még volt egy hatalmas gardróbnyi cuccom. Most azonban alig volt bármi tulajdonom ezen a blúzon kívül.

Végül levettem a púderkék felsőt, hogy kiáztassam és kicsavarjam. Figyelmen kívül hagytam a ki-be járkáló nők döbbent pillantásait, miközben a Montgomery’s mosdójában mosakodtam. Ha tudnák, hogy az utcán aludtam, kétszer is meggondolnák, felvegyék-e velem a szemkontaktust.

Igazából még hálát is adtam Zeusz bal heréjének, hogy egy ismerősöm sem járt ide, de ez az érzés szintén felbosszantott.

Visszavettem magamra a ruhát, begomboltam felül, alul pedig a nadrágomba tűrtem.

Tessék. Ez már nem is tűnt olyan…

A francba! Úgy néztem ki, mintha hóangyalt csináltam volna egy sáros pocsolyában. Csak meg kellett várnom, hogy megszáradjon, és remélni, hogy tényleg sikerült kisikálnom a foltot.

Megmostam a kezemet, fröcsköltem egy kis vizet az arcomra, és a tükörképemet néztem. Topáz szemek bámultak vissza rám, és azt kérdezték, mi a fenét csinálok.

– Jó kérdés, baromarc – feleltem a tükörképemnek.

A szemem túlságosan csillogott: zaklatott energiától izzott. A hajam azonban ma jó volt hozzám: de úgy tűnt, ezzel nagyon egyedül van az összképet tekintve. A sűrű szőke séró természetes, csiga alakú fürtöket formált, ha hagytam a levegőn száradni. Nemrég jártam a szalonban, és megkértem a fodrászomat, hogy tegyen pár világosabb csíkot bele. Ami ideális időzítés volt, mert azt hiszem, ha a Tommy által talált állások valamelyikéből fogok élni, akkor soha többé nem engedhetem meg magamnak, hogy visszamenjek arra a drága helyre.

Mivel nem tetszett, amit a tükörben láttam, elvettem még pár papírtörlőt, megszárítottam vele az arcomat, és elhagytam az illemhelyiséget.

Egy cingár srác vágott elém, amint újra beléptem az étteremrészbe.

– A mosdóba csak fizető vendégek járhatnak – közölte velem, egyenesen a szemembe nézve.

Összehúztam magam.

– Nem használtam a vécét. Csak le kellett törölnöm egy foltot a blúzomról.

Grimaszolt.

– A mi vizünkkel. És használt papírtörlőt is?

Ökölbe szorult a kezem.

– Ez most komoly? Nem gondoltam, hogy a Montgomery’s ennyire fukar.

– Mi egy üzlet vagyunk, kisasszony. Nem jótékonysági szervezet – vágott vissza gúnyosan.

Fú, de megmutatnám neked, kisasszony! A szemöldököm feljebb húzódott, a kezem pedig elindult a csípőm felé. A legnyugodtabb arckifejezésemmel bámultam rá – amit a nagyanyámtól lestem el.

– Valóban? – kérdeztem gőgösen.

A cingár tini unott arckifejezéssel figyelt engem.

– Már mondtam, nem hallotta? Vennie kell valamit, mielőtt elmegy.

– Különben? – csattantam fel, hátradobva a hajamat.

Erre gúnyosan vigyorogni kezdett.

– Különben hívom a rendőrséget, hogy kísérjék be a kapitányságra. Birtokháborításért.

Ez komoly? A felháborodástól feszült a mellkasom, de mindent megtettem, hogy ne reagáljak. A letartóztatás akadályozhatta volna az álláskeresésemet. És nem volt pénzem az óvadékra.

Miért engem vett célba ez a gyerek? Rengeteget jártam a városban. Az emberek általában kedvesek voltak és mosolyogtak. Talán csak balszerencsém volt, hogy összefutottam a város mindhárom seggfejével?

…Vagy talán azért viselkedtek most másképp, mert nem egy fekete autóban érkeztem, elsötétített ablakokkal és sofőrrel?

Sóhajtottam egy nagyot.

– Jól van. Mi itt a legolcsóbb?

A szeme diadalittasan csillogott.

– A jégkrémünk. 100 százalékban bio.

– Úgy érti, hogy a beszállítójukat Organicnak hívják.

A kamaszfiú bűntudatot árasztó tekintete megerősítette, hogy igazam van.

– Akkor kérek egyet – intettem neki.

A legközelebbi sorra mutatott.

– Ételművészeink örömmel szolgálják ki önt.

Leesett az állam. Most be kéne állnom abba a kibaszott sorba? Ez a kölyök felháborító volt.

Észrevettem a vigyort az ajkán, mielőtt megfordult, hogy lehordja a vécéből kilépő következő áldozatát. A Montgomery’s tuti ebből élt. Vénusz légycsapójaként használták a vécéjüket, hogy elkapják az ártatlanokat.

Ahogy a sorban álltam, az igazságtalanságon merengtem. Nem kerülte el a figyelmemet az irónia, hogy épp azt a vállalatot támogatom, amelyiknek a támogatásáért másokat elítéltem. A gizda tini tarkóját bámultam. Zsíros haj és pattanásos nyak. Valószínűleg csak azért gyakorolta itt a hatalmát, mert a középiskolában a tápláléklánc legalján volt.

A gondolattól egy kicsit megsajnáltam. De a dühöm erősebb volt.

A tini háttal állt nekem…

Tekintetemet az automata üvegajtók felé szegeztem, majd vissza rá. Nem agyaltam túl sokat.

– Állítsák meg! – kiáltotta a srác, miközben az ajtó felé rohantam.

Kiszabadultam, és lefelé rohantam a kőlépcsőn, a hátizsákom csak úgy pattogott a hátamon. A szerencse mellém szegődött, és a gyalogoslámpa zöldre váltott, jelezve, hogy mehetek a következő háztömbhöz.

Kiáltásokat hallottam a hátam mögül, de nem fordultam vissza, csak suhantam tovább a várakozó autók mellett.

A rohadékok nem kapták meg a pénzemet.

Kellemetlen érzés kúszott végig a gerincemen, ahogy egyre távolabb kerültem a Montgomery’stől. Ugye nem küldik utánam a zsarukat? Egy ilyen apróság miatt? Biztos vannak bent kamerák. Biztos van képük az arcomról.

Próbáltam elűzni a fejemből ezt a gondolatot, és befordultam egy sarkon, majd egy épület bejárata felé igyekeztem.

Zihálva vártam öt percet az előtérben, de nem kattant bilincs a csuklómon.

Győzelem. Legalábbis nagyon reméltem.

Letöröltem az izzadságot a homlokomról, és félreálltam, amikor egy fiatalember lépett be a hátam mögött lévő ajtón. Idegesen rám mosolygott, két papírlapot szorongatott a kezében.

– Behozta az önéletrajzát? – kérdeztem tőle, még mindig levegő után kapkodva. Úgy éreztem, tényleg össze kell kapnom magam.

– Soha senkit nem vesznek fel a Helyes Élet Ingatlanirodához, de nem árthat, ha megpróbáljuk, nem igaz? – A fickó ferde mosolyra húzta a száját.

Ez lett volna a Helyes Élet Ingatlaniroda?

– Ó, én is ide hoztam az önéletrajzom.

Kitárta előttem az ajtót, én pedig mosolyogva besétáltam az előcsarnokba. Sötét haj és sötét szem. Nem a kedvenc kombinációm, de tetszett a stílusa: az a típus volt, aki szűk fekete pólót és sötétkék farmert visel, bár láttam rajta, hogy minden erőfeszítés nélkül képes öltönybe és nyakkendőbe bújni.

Tommyt leszámítva ő volt a legkedvesebb ember, akivel aznap találkoztam.

– Nem tudta, hogy ebben az épületben van? – A sötét szeme csillogott.

Megvontam a vállam.

– Hosszú történet.

– Láttam, ahogy kirohan a Montgomery’sből.

A francba! A hátizsákomat igazgatva azt válaszoltam:

– Félreértés történt. – A fickó halkan felnevetett, és én is csatlakoztam hozzá, amikor beléptünk a liftbe. Magas, sötét és jóképű benyomta a 44-es gombot.

A fülem pattogott, ahogy a lift felfelé iramodott.

– Egyébként Rhys vagyok – mondta, és felém nyújtotta a kezét.

Ez már flört volt, biztosan éreztem. Kicsit kínos, de nagyon édes.

– Basi. – Megráztam a kezét, ügyelve arra, hogy néhány másodperccel tovább tartson a kelleténél.

– Az ön napja is arról szól, hogy szétszórja az önéletrajzát különböző helyekre?

Bólintottam, és kifújtam a levegőt.

– Persze. Nem megy valami jól.

Végigmérte a testemet, mire nekem kérdőn felkúszott a szemöldököm, de aztán rájöttem, hogy csak a hasamat borító kávéfolt maradványát bámulja.

Basszus! Egy hatalmas vizes folt éktelenkedett a pólómon. Meg kellett volna várnom, amíg megszárad.

Pitty!

A nyüzsgő munkaterület zaja beszivárgott a liftbe.

– Mehetünk? – kérdezte a férfi a fejét oldalra biccentve.

Nyeltem egyet, ahogy eszembe jutott a legutóbbi állásinterjúm.

– Csináljuk!

Sötét szeme megcsillant, és nem volt nehéz kitalálni, hogy hogyan értelmezte a mondatomat.

A dolog amúgy nem is zavarna igazából, ha jobban ismernénk egymást.

Az állatkereskedéssel ellentétben itt nem zúdult rám a dögszag, amikor beléptem a recepcióra. Az elülső pulton egy kis táblán az állt, hogy Helyes Élet Ingatlaniroda. A pult mögött több recepciós állt.

Több gyönyörű recepciós.

Mi a fenét esznek ezek reggelire? – fordult meg a fejemben a kérdés. A bőrük hibátlan volt, a hajuk fénylett. Nagyjából olyan magasak voltak, mint én, azzal a különbséggel, hogy a nádszál testalkatukkal bármelyik kifutón vagy festményen megállták volna a helyüket.

– Segíthetek? – kérdezte a hozzám legközelebb álló recepciós, amikor megtorpantunk a pult előtt.

Elég volt egy gyors pillantást vetnem Rhysre, és láttam, hogy neki is feltűnt a recepciósok szépsége, és elakadt a szava.

Átvettem a gyeplőt, és előkaptam a legragyogóbb mosolyomat.

– Üdvözlöm, igen. Köszönöm. Basi vagyok. Láttam az újságban az álláshirdetésüket, és arra gondoltam, beugrom az önéletrajzommal.

A szavak könnyedén jöttek belőlem, de az előző eset után nem mertem magamban ünnepelni.

Az éteri szépségű nő kinyújtotta a kezét.

– Hoppá, várjon egy kicsit! – tettem hozzá. – Itt van a hátizsákomban.

Rhys összeszedte magát, és némán átnyújtotta a sajátját.

A nő vetett egy pillantást az első oldalra.

– Köszönöm, Rhys. Keresni fogjuk!

Amikor Rhys elfordult, a nő az asztal alá csúsztatta az önéletrajzot. Egy másodperccel később zümmögés hallatszott.

Hát ezt el sem hiszem!

Épp most darálta le az önéletrajzát egy iratmegsemmisítővel?

Vadító mosolyt küldött felém. Ja, a csajszi tényleg ledarálta!

Elé csúsztattam az önéletrajzomat – aminek kinyomtatása oldalanként tíz centbe került.

– Hány embert terveznek felvenni? – kérdeztem anélkül, hogy átadtam volna neki a lapot.

A nő a táskámra nézett, majd újra az arcomba.

– Elegance. Imádom ezt a márkát.

A homlokom ráncoltam. Mi van?

– Ja, a hátizsákom? Köszönöm.

Végigmérte az alakomat, majd a tekintete megállt a hasamon lévő hatalmas, nedves folton. Halkan sóhajtottam, és hagytam, hogy alaposan megnézzen magának. A szeme élénkkék volt. Úgy ragyogott, hogy képtelen voltam elfordítani a tekintetem – bár nem is rémlik, hogy el akartam volna. Ahogy a tekintete felmérte az ápolt körmömet, a selymes hajamat és a ruhámat, szinte láttam, ahogy a testrészeimre reflektorfények vetülnek.

– Alastair tusfürdő, amit érzek? – kérdezte.

Ezen a ponton a dolog kezdett még annál is furcsább lenni, mint a Jennyvel való találkozásom az Állati cukiban. Csak ez ijesztő is volt egyben.

Pislogtam.

– Ön érzi rajtam ezt az illatot? – Emlékeim szerint előző nap háromszor mosakodtam, ma reggel pedig még egyszer.

A recepciós hümmögött.

– A citrommirtusz a kedvenc illatom. Mit is mondott, hogy hívják?

– Basi – válaszoltam, kihagyva a vezetéknevemet. Az önéletrajzomból is kihagytam. Bár Tommy azt mondta, hogy ez a csúsztatás szakmai szempontból mínusz pontokba kerülhet.

A Le Spyre név közismert volt ebben a városban. Úgy voltam vele, hogy ha a saját nevemet használom, sosem kapok munkát. Ha egy ingatlanügynökség megtudná, ki vagyok valójában, felhasználnák a kapcsolataimat, és én megint ott lennék, ahol elkezdtem: a kibaszott gazdagok játékát kéne játszanom.

– Basi…? – kérdezte.

Nem, az nem fog megtörténni, hölgyem. Szélesebbre húztam a mosolyom, és átnyújtottam neki az önéletrajzomat. Azonnal átlapozta, majd megállt az első oldalon lévő adataimnál, ahogy Rhys esetében is tette.

– Narancs – jegyezte meg olyan halkan, hogy biztos voltam benne: nem állt szándékában, hogy én is halljam.

Ez az egész kezdett egyre furcsább lenni. A másik két recepciós egyszer csak abbahagyta, amit csinált, és kettőnket figyelt.

Elegem lett a sok fura szarságból.

– Akkor ezt itt hagyom – szólaltam meg, és már nem erőltettem a mosolygást. – Az e-mail-címem ott van, ha bármilyen kérdésük lenne.

A nő lassan felemelte a fejét.

Egy pillantást vetett a másik kettőre, majd visszafordult felém.

– Tulajdonképpen, Basi, az önéletrajza tökéletesen megfelel, épp ilyen embert keresünk, mint maga. Meg tudnánk ejteni az interjút most?

Interjúzni akar velem? Most azonnal?

– Ugye tudják, hogy nincs munkatapasztalatom? – Az ember nem mond ilyen hülyeséget, ha állást akar, de olyan furcsán viselkedett ez a nő, hogy égnek állt tőle a szőr a karomon. Éles tekintetében valami arra késztetett, hogy a lifthez sprinteljek. A szívem hevesen kalapált a közelében, ami fizikai képtelenség volt. Vagy mégsem?

Talán kitalálta volna, hogy ki vagyok? Biztosan nem. Valószínűleg csak azt látta, hogy gazdag vagyok, és arra következtetett, hogy jó kapcsolataim vannak – és ezért titkolom a vezetéknevem.

Haboztam.

Hol volt Rhys? Egy gyors pillantás után kiderült, hogy már rég elszelelt. A francba!

– Egy ház eladása nem annyira a munkatapasztalatról, inkább az emberekkel való tapasztalatról szól. A megfelelő emberekkel kapcsolatos tapasztalatról. A társadalmi és iskolán kívüli portfóliója lenyűgöző.

Ügyeltem rá, hogy csak azokat a tapasztalataimat említsem, amelyeket a középiskola alatt szereztem. Normális emberek nem segítettek jótékonysági esteket és teapartikat szervezni a déli félteke leggazdagabb családjainak – és az most nem számított, én nem voltam hajlandó részt venni ezeken az eseményeken.

A megjegyzése némileg eloszlatta az aggodalmamat, hogy csak a kapcsolatrendszeremre pályázik. Talán rosszul értelmeztem.

Oké, ez nagyon kellett nekem.

– Köszönöm – mondtam szerényen. – Egy interjú nagyszerű lenne. – Ismét a hátizsákomra pillantott.

– Tehát akkor ráér most? Akkor megspórolna egy oda-vissza utat Narancsba.

Nehéz volt elfordítani a tekintetem az arcáról. A szeme olyan kéken ragyogott! Lenyűgöző volt. A nézésétől kis híján meglágyult az agyam. Nem tetszett az a vibrálás, ami sugárzott belőle, de ez a nő volt az első aznap, aki azt éreztette velem, nem vagyok totálisan reménytelen eset.

– Az nagyszerű lenne – hazudtam, és erőt vettem magamon, hogy a szeme helyett a nyakában lógó gyémánt nyakláncot nézzem.

Újra felpillantottam.

Az ajka felfelé görbült, mire kivillant a tökéletes, hófehér fogsora.

– Tökéletes.