A szerzőtől korábban megjelent:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz

Jó kislányok, rossz viszonyok

Halott kislány a jó kislány

Jó kislányok első gyilkossága

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Holly Jackson: Five Survive

Delacorte Press, New York, 2022

Ez a mű kitalált történet. A nevek, helyszínek, karakterek és események az író képzeletének szüleményei, egyéb esetben pedig fiktív módon vannak kezelve. Bármilyen hasonlóság valós (akár élő, akár holt) személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Fordította Miks-Rédai Viktória

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC

Originally published in the English language by Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC, New York, under the title Five Survive.

The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Copyright © Holly Jackson, 2022

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2023

Translated under licence from Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2024

Borítóillusztráció © Christine Balckburne, 2022

Térkép © Mike Hall, 2022

Az eredeti borítót Casey Moses tervezte

Harry Collisnak, aki százéves fejjel
alighanem a világ legidősebb
young adult regény olvasója.

22:00

EGY

Hol látszik, hol nem. Vörös és fekete. Az arca az ablaküvegben. Egyik pillanatban itt van, a másikban sehol sincs. A szembejövők lámpafényében eltűnik, a sötétben ismét előbukkan. És eltűnik. Az ablak elnyelte. Helyes, meg is tarthatja. Mégis visszatért: még az ablaknak sem kellett.

Red mintha átnézett volna saját magán, tükörképe a sötét szélvédő üvegen pontatlan képet rajzolt róla, elmosta a részleteket. A lány főbb vonásait visszaadta: túlságosan sápadt bőr, távol ülő, sötétkék szempár, amely annyira hasonlított arra a másikra. Mint két tojás, mondták mindig, jóval többször, mint Red hallani szerette volna. Most már egyáltalán nem akarta hallani, de még csak gondolni sem akart rá. Elkapta a tekintetét, egyikőjükre sem akart gondolni. Csakhogy nagyon nehéz tudatosan másra gondolni. Inkább a mellette és alatta futó sávban haladó autókat nézte. Még ez sem stimmelt: a kocsik ugyan kicsinek tűntek a magas ülésből, Red mégsem érezte magát nagyobbnak. Figyelte, amint egy kék kombi előrearaszolt, hogy megelőzze, a tekintetével szinte tolta maga előtt. Menj csak, haver. Vágj elébe ennek a kilenc és fél méteres konzervdoboznak, és száguldj szabadon a pályán! Belegondolva ez is furcsa volt. Hogyan lehet szabadon száguldani egy megszabott autópályán?

– Red? – A hang félbeszakította a pályákról és szabadságról szőtt gondolatait. Maddy nézett rá hunyorogva a tompított belső világítás fényében. Az asztal alatt finoman bokán rúgta Redet. – Elfelejtetted, hogy éppen játszottunk?

– Nem – vágta rá Red, pedig valójában tényleg elfelejtette. Mit is játszottak?

– Barkochbáztunk – segítette ki Maddy, mintha olvasna a gondolataiban. Ami azt illeti, szinte egész életükben ismerték egymást, Rednek mindössze hét hónap előnye volt, és azzal sem ment valami sokra. Talán Maddy tényleg megtanult a gondolataiban olvasni ez alatt a több mint tizenhét év alatt. Red nagyon remélte, hogy valójában nem. A gondolatai között olyasmik rejtőztek, amiket senkinek sem lett volna szabad látnia. Senkinek. Még Maddynek sem. Főleg Maddynek nem.

– Aha, tudom – bökte ki. A tekintete a lakókocsi másik oldalára vándorolt, a kifelé nyíló ajtó és a kinyitható kanapé felé, amely jelenleg ágyként szolgált. Maddyvel azon alszanak majd az éjjel. Nem tudta felidézni, hogy Maddy melyik oldalon szeret aludni. Ő csak bal oldalon bírt. Amint megpróbálta kiolvasni a választ Maddy agyából, az ablak előtt elvillant egy zöld tábla.

– Azt írta, Rockingham. Nem valamikor mostanában kell lekanyarodni? – kérdezte, de nem elég hangosan ahhoz, hogy elöl is meghallják, ahol hasznát is vehették volna. Különben is, alighanem tévedett, szóval jobb, ha hallgat. Az elmúlt órában az aszfaltcsík alattuk a 73-as államközi sztrádából a 74-essé változott, majd a 220-as főúttá, különösebb zökkenő nélkül.

– Red Kenny, figyelj ide! – Maddy csettintett az ujjával, és halványan elmosolyodott. Ránc soha nem ült ki arra az arcra, akármilyen szélesen mosolygott is. A bőre fehér, mint a tejszín, puha, és sokkal tisztább, mint az megengedhető lett volna. Mellette Red szeplős orra még feltűnőbb volt a fotókon. Szorosan mellette: majdnem hajszálpontosan ugyanolyan magasak voltak, bár Red sötétszőke, Maddy pedig inkább világosbarna. Alig néhány árnyalat választotta el őket. Red mindig hátrakötötte a saját tincseit, a frufruját a konyhai ollóval vágta. Maddy kiengedte, az övé mégsem kócolódott, és a vége is olyan sima volt, mint amilyen Redé sosem. – Most én kérdezek, és te gondolsz – segítette ki Maddy.

Red lassan bólintott. Nos, még ha Maddy is bal oldalon szeret aludni, legalább akkor sem az emeletes ágyon lesznek.

– Már hét kérdésre válaszoltál is.

– Szuper. – Red képtelen volt visszaemlékezni rá, mit is adott fel. Dehát egész nap utaztak. Nagyjából tizenkét órája indultak otthonról, talán nem játszottak már elég úti játékot? Alig várta, hogy túl legyenek rajta, és végre alhasson, akár a bal, akár a jobb oldalon. Csak legyenek már túl rajta. Nagyjából másnap ilyenkorra tervezték az érkezést a Gulf Coastra, ahol majd találkoznak a barátaikkal. Ez volt a terv.

Maddy megköszörülte a torkát.

– Elismételnéd, mit is válaszoltam?

Maddy hangosan kifújta a levegőt. Majdnem sóhaj volt ez, vagy majdnem nevetés, eldönthetetlen.

– Személy, nő, nem kitalált – számolta az ujjain. – Ismerhetem, de nem te, és nem is Kim Kardashian.

Red felnézett, kutatta az elméje üres zugait az emlék után.

– Bocs, nem tudom – ismerte be. – Kiszaladt a fejemből.

– Semmi baj, újat kezdünk – mondta Maddy, de ekkor Simon botorkált ki a kicsi mosdóból, megmentve Redet a további Ilyenkor Szokásos Szórakozástól.

Az ajtó meglendült, ahogy a lakókocsi felgyorsult.

– Simon Yoo, te végig odabent voltál? – kérdezte Maddy fintorogva. – Két kört is lejátszottunk.

Simon kisimította az arcából fekete, kissé hullámos haját. Bizonytalanul az ajkához emelte az ujját.

– Psszt. Egy hölgy ilyesmiről nem beszél.

– Akkor csukd be azt az ajtót, bakker!

Simon engedelmesen és jelentőségteljesen berúgta az ajtót maga mögött, de közben a lakókocsi sávot váltott, ő pedig majdnem felbillent. Nem most jön az ő kijáratuk? Red úgy érezte, mondania kellene valamit, de csak nézte, ahogy Simon előrebilleg, a háta mögött a konyhapultra támaszkodik, majd egy esetlen mozdulattal bezuhan mellé a bokszba, és közben a térdét is beveri az asztalba.

Red végigmérte. A fiú kerek, sötét szemének pupillája túlságosan kitágult, kékeszöld Eagles-pólója elején árulkodó nedves folt éktelenkedett.

– Máris berúgtál – állapította meg szinte elismerően. – Azt hittem, csak, nem is tudom, három sört ittál.

Simon közelebb hajolt hozzá, hogy a fülébe suttoghasson; Red érezte a leheletén a fémes szagot. El sem téveszthette volna: az apja is mindig így hazudott. Nem, Red, ma nem ittam. Esküszöm.

– Pssszt! – intette Simon. – Oliver tequilát hozott.

– Te pedig megkínáltad magad? – csapott le rá Maddy.

Simon válaszul mindkét öklét a magasba lendítette.

– Tavaszi szünet van, bébi!

Red felnevetett. Egyébként valószínűleg csak kérnie kell, és Maddy szívesen alszik ma a jobb oldalon. Vagy a hét hátralévő részében. Csak kérnie kell.

– Oliver nem szereti, ha a dolgait piszkálják – mondta Maddy halkan, és a válla felett a testvérére pillantott. Oliver az anyósülésen ült, és a rádiót tekergette, miközben a sofőrükkel, Reynával beszélgetett. Arthur Oliver és Reyna mögött állt, és amikor elkapta Red tekintetét, csukott szájjal rámosolygott. Vagy talán Simonra.

– Hé, az enyém a lakókocsi, úgyhogy minden az enyém a fedélzeten! – csuklott Simon.

– A nagybátyádé – javította ki Maddy.

– Nem úgy volt, hogy te is vezetsz ma? – kérdezte Red. A terv szerint egyenlően osztották volna fel maguk között a távot. Először ő vezetett két óráig, hogy túlessen rajta, kifelé Phillyből, aztán a 95-ös sztrádán, amíg meg nem álltak ebédelni. Arthur végig mellette ült, nyugodtan navigálta, mintha megérezte volna, mikor kalandozik el Red figyelme, és mikor esik pánikba, amiért a lakókocsi olyan nagy, és minden más olyan kicsi mellette. Nyilvánvalóan gondolatolvasók veszik körül. Csakhogy Arthurt még csak hat vagy hét hónapja ismerte. Ez így nem volt tisztességes.

– Cseréltünk Reynával – válaszolta Simon –, mivel már besöröztem. – Gúnyos mosoly ült ki az arcára. Simonnak mindig mindent elnéztek, mert gyors és éles volt a humora. Az ember nem tudott rá haragudni. Bár, Maddy igen, ha nagyon akart.

– Hé, amúgy Reyna nagyon menő – súgta oda Simon Maddynek, mintha Maddynek bármi köze lenne hozzá, mennyire menő a testvére barátnője. Maddy mégis mosolyogva vette tudomásul, és odapillantott a még hátulról is tökéletes párra.

Szünet állt be a beszélgetésben. Most kellett megkérdezni, mielőtt Red megint elfelejti.

– Figyelj, Maddy, ami az ágyat illeti…

– Basszus! – Oliver ijesztő szisszenéssel kapott észbe elöl. – Ez a mi lehajtónk! Reyna, válts sávot, azonnal! Most!

– Nem tudok! – Reyna idegesen a tükörbe pillantott, és sietve kitette az indexet.

– Lehúzódnak előled, mi vagyunk a nagyobbak, csak menj már! – Oliver kinyúlt, mintha meg akarná ragadni a kormánykereket.

Sikoltó hang hallatszott, de nem a lakókocsi adta ki, hanem maga Reyna, amikor áthúzta a böhöm járművet a másik sávba. Egy dühös Chevrolet rájuk dudált, a vezetője felmutatta a középső ujját. Red úgy tett, mintha elkapná, és kék-sárga kockás inge zsebébe csúsztatná, hogy ott őrizze mindörökké.

– Gyerünk, gyerünk, gyerünk! – kiabált Oliver. Reyna újra jobbra rántotta a kormányt, és még éppen le tudott kanyarodni. Most egy bosszús Tesla dudált utánuk, de otthagyták a sztrádán.

– A következőnél is lekanyarodhattunk volna, aztán megoldjuk. Erre való a Google Maps. – Reyna lassított, a hangja különös, fojtott volt, mintha összeszorított fogai között préselné ki a szavakat. Red még sosem látta Reynát zavarban, de haragudni sem. Mindig csak mosolygott, annál szélesebben, minél gyakrabban nézett Oliver szemébe. Milyen érzés lehet szerelmesnek lenni? Red el sem tudta képzelni. Ezért is figyelte a párt néha, hogy a példájukból tanuljon. Szólnia kellett volna a kijárat miatt korábban, nem igaz? Majdnem az egész napot kibírták veszekedés nélkül. Ez most az ő hibája volt.

– Sajnálom! – Oliver visszasimította Reyna vastag szálú, fekete haját a füle mögé, megszorongatta a vállát. Még az ujja nyoma is ott maradt. – Csak minél előbb szeretnék eljutni a táborhelyre. Fáradt vagyok.

Red félrenézett, hogy ne tolakodjon be a kettejük pillanatába. Hadd legyenek egyedül, amennyire ez lehetséges egy hatszemélyes, kilenc méter negyvennégy centis lakókocsiban. Nem tudtak volna még hat centit hozzáadni?

Az ő oldalán ismét sötétbe borult a világ. Az utat fák szegélyezték, de Red alig látta őket a saját tükörképétől és az alatta rejtőző másik arctól. Félre kellett fordulnia, mielőtt túl mélyen belegondol. Nem itt, nem most.

Az előttük haladó kisteherautó lelassított a hatvanas táblánál, a féklámpái vörösre festették az utat előttük. Ez a szín követte a lányt mindenfelé, és sosem jelentett jót. De az út továbbhaladt, és rajta ők is.

Várjunk csak, mit is kellett volna megkérdeznie Maddytől?

Tartalom

22:00

Egy

Kettő

Három

Négy

23:00

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

00:00

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

1:00

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

2:00

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

3:00

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

4:00

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

5:00

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

6:00

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

Szerkesztette Törtei Zsófia

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 599 285 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Abril Fatface – SIL Open Font License

Caveat – SIL Open Font License

IBM Plex Mono – SIL Open Font License

IBM Plex Sans – SIL Open Font License

Let's Go Digital - SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License