Az eredeti mű címe: Chris Hadfield: An Astronaut’s Guide to Life on Earth

Little, Brown and Company, New York, 2013

Fordította: dr. Both Előd

Lektorálta: dr. Szabados László

Copyright © 2013 by Chris Hadfield

Hungarian translation © Both Előd, 2014

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-084-1

Kiadja Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Helene-nek, szeretettel.

Bizalmad, buzdításod és vég nélküli segítségedvalóra váltotta az álmaimat.

BEVEZETÉS

A LEHETETLEN KÜLDETÉS

AZ ŰRHAJÓ ABLAKÁBAN időnként csodák tűnnek fel. A Nap 92 percenként felkel: alul keskeny, narancssárga csíkot látunk, fölötte széles, ezüstösen kék sávval és a csillagokkal ékesített, jeges, koromfekete éggel. Feltárulnak bolygónk rejtett formái: a hegyek otrombán törik meg a síkságok rendezett nyugalmát, az erdők hóval határolt, zöld hasadéknak tűnnek, a napfényben megcsillanó folyók pedig ezüstszínű kígyókként tekeregnek és kanyarognak. A szárazföldek egységes tömböknek tűnnek, amelyeket a tengerben apróra tört tojáshéjként szétszórt szigetek öveznek.

Első űrsétám előtt a zsilipkamra kijáratánál lebegve tudtam, hogy odakint még különlegesebb csodákban lesz részem. Kiúszni az űrbe és maradéktalanul átadni magamat a Világegyetem látványának, miközben az űrhajó velem együtt 28 ezer kilométeres óránkénti sebességgel száguld – ez volt az a pillanat, amelyről egész életemben álmodtam, és amelyért dolgoztam. A fenséges űr kapujában lebegve nevetséges ellentmondással találtam szembe magamat. Hogy tudok innen a legegyszerűbben kijutni? A nyílás kicsi és kerek volt, én viszont a mellemre aggatott számtalan eszközzel és a hátamon viselt ormótlan oxigéntartállyal és elektronikus kütyükkel inkább szögletes voltam. Szögletes űrhajós a kerek lyuk előtt.

Mintha csak filmet néznék, felrémlett, milyennek képzeltem ezt a pillanatot, amikor űrhajós lettem. Azt hittem, fanfárok kísérete mellett könnyedén belelibbenek a végtelen világűr koromfekete sötétségébe. Ám nem így történt. Sután, de türelmesen próbáltam magamat kipréselni az ajtón, miközben az esemény varázsa helyett egészen hétköznapi dolgokra kellett figyelnem: megpróbáltam elkerülni, hogy beszoruljon az űrruhám, vagy belegabalyodjak a biztosítókötelembe, és kötözött bolondként mutassam meg magamat az univerzumnak.

Elővigyázatosan préseltem át magamat a kijáraton, fejjel előre, hogy úgy pillantsam meg a világot, ahogyan az csak néhány tucat embertársamnak jutott osztályrészül. Hátamra robusztus rakétaszéket erősítettek, saját hajtóművel és irányítókarral. Ha minden kötél szakad, beindíthattam volna a nagy nyomású nitrogénnel működő apró rakétákat, és visszamanőverezhettem volna magamat a biztonságba. Minden élmények netovábbja, meglepő fordulat.

Szögletes űrhajós a kerek lyuk előtt. Tényleg ez volt életem legnagyobb kalandja: megpróbáltam kitalálni, hogyan juthatok el oda, ahová el akarok érni, holott már az ajtón kibújás is lehetetlennek tűnt. Papírra vetve, pályafutásom előre pontosan megtervezettnek látszik: mérnök, vadászpilóta, berepülő pilóta, űrhajós. Tipikus életút a magamfajta számára, nyílegyenes, mintha csak vonalzóval húzták volna meg. A valóság azonban más volt, mint a látszat. Utamat hajtűkanyarok és zsákutcák tarkították. Nem űrhajósnak születtem. A magam erejéből váltam azzá.

***

Minden kilencéves koromban kezdődött, amikor a családunk a nyarat az Ontario állambeli Stag-szigeten a faházunkban töltötte. Apám, aki polgári pilótaként általában úton volt, repült, édesanyám azonban ott volt velünk. A hatalmas tölgyfa hűvös árnyékában olvasgatott, már amikor nem kellett az öt gyereket hajkurásznia. Dave bátyámmal örökmozgók voltunk, délelőttönként vízisíeltünk, délutánonként pedig a házimunka elől kiszöktünk kenuzni és úszni. Nekünk nem volt tévénk, csak a szomszédainknak. Azon a napon, 1969. július 20-án  késő este a házaink közötti tisztáson őgyelegtünk, aztán ottragadtunk a nappalijukban, mint szinte mindenki más a szigeten. Dave-vel a kanapé háttámlájára kapaszkodtunk fel, és szemünket a képernyőre szegeztük. Egy ember lassan, megfontoltan lemászott egy űrhajó létráján, és óvatosan a Hold felszínére lépett. A kép szemcsés volt, én azonban pontosan tudtam, mit látunk: valóra vált a lehetetlen. A szobában lévők üdvrivalgásban törtek ki. A felnőttek kezet ráztak egymással, a gyerekek sikítoztak és kurjantgattak. Kicsit úgy éreztük magunkat, mintha mi is ott lennénk Neil Armstronggal, és együtt változtatnánk meg a világot.

Később, amikor hazamentünk, felnéztem a Holdra. Már nem annak a távoli és ismeretlen égitestnek láttam, mint annak előtte, hanem olyan helynek, ahol emberek járnak, beszélgetnek, dolgoznak, sőt alszanak. Abban a pillanatban már tudtam, mit akarok elérni az életben. Követni akartam azokat a lábnyomokat, amelyeket percekkel korábban oly merészen a Hold porába nyomtak. Dübörgő rakétával körülrepülni a Földet, felderíteni a világűrt, tágítani a tudás és az emberi képességek határait – tökéletes pontossággal megfogalmazódott bennem, hogy űrhajós akarok lenni.

Akárcsak az összes többi srác Kanadában, azt is tudtam, hogy ez lehetetlen. Az űrhajósok amerikaiak. A NASA csak az Egyesült Államok polgárainak a jelentkezését fogadta el, Kanadának pedig akkor még csak űrügynöksége sem volt. De... egy nappal azelőtt még az is lehetetlen volt, hogy valaki a Holdon lépkedjen. Ez azonban nem tartotta vissza Neil Armstrongot. Talán egyszer majd én is útnak indulhatok, és ha egyszer eljönne az a nap, akkor nekem készen kell állnom.

Elég nagy voltam már ahhoz, hogy felfogjam, a felkészülés nem egyszerűen abból áll, hogy „űrutazásost” játszunk a fivéreimmel a National Geographic Holdat ábrázoló poszterével letakart emeletes ágyunkon. Azonban nem volt semmilyen tanfolyam, ahová beiratkozhattam volna, nem volt kézikönyv, amelyet elolvashattam volna, de még olyan ember sem akadt, akitől kérdezősködhettem volna. Úgy döntöttem, csak egyetlen lehetőségem van. El kellett képzelnem, mit csinálna egy űrhajós, ha kilencéves lenne, és nekem is ugyanazt kell tennem. Azonnal hozzá is fogtam. Megenné egy űrhajós a főzeléket, vagy inkább burgonyaszirmot rágcsálna? Későig az ágyban lustálkodna, vagy korán felkelne, és elolvasna egy könyvet?

Sem a szüleimnek, sem a testvéreimnek nem mondtam meg, hogy űrhajós akarok lenni. Nagyjából ugyanúgy reagáltak volna, mintha azt jelentettem volna be, hogy filmsztár szeretnék lenni. Attól az éjszakától kezdve azonban ez az álmom irányította az egész életemet. Bár még csak kilencéves voltam, rájöttem, hogy sok választási lehetőségem van, és a döntéseim fontosak. Amit nap mint nap teszek, az meghatározza, milyen emberré válok.

Mindig szerettem iskolába járni, de abban az évben, amikor beköszöntött az ősz, új célokkal vágtam neki a tanévnek. Abban és a következő tanévben egy tehetséggondozó programban vettem részt, ahol megtanítottak kritikusan és elemzően gondolkozni, rávezettek arra, hogy kérdezzünk ahelyett, hogy csupán megtanuljuk a helyes válaszokat. Bemagoltuk Robert Service verseit, a lehető leggyorsabban elhadartuk a francia ábécét, az agyunkat igazán próbára tevő fejtörőket oldottunk meg, és a tőzsdei kereskedést utánzó játékokat játszottunk (valami azt súgta, hogy egy vetőmagokkal kereskedő cég részvényeit vásároljam meg – de kiderült, hogy a vállalkozás egyáltalán nem volt jövedelmező). Tulajdonképpen megtanultuk, miként kell tanulni.

Nem nehéz magunkat keményen munkára sarkallni, ha annyira akarunk valamit, mint amennyire én űrhajós akartam lenni, de az is segít, ha valaki egy kukoricatermelő gazdaságban nő fel. Hétéves koromban Sarniából Miltonba költöztünk, nem messze a torontói repülőtértől, ahonnan apám rendszeresen repült. Ott a szüleim vettek egy gazdaságot. Mindketten farmon nőttek fel, ezért úgy gondolták, hogy egy pilóta munkabeosztása kiváló alkalmat nyújt arra, hogy a családi hagyományokat folytatva körömszakadtukig dolgozzanak. A föld megművelése és a gondoskodás az öt gyerekről éppen eléggé lefoglalta őket ahhoz, hogy ne legyenek állandóan a sarkunkban. Egyszerűen arra számítottak, hogy ha tényleg nagyon akarunk valamit, akkor úgyis afelé törekszünk – miután letudtuk a napi teendőinket.

Kész tényként kezelték, hogy mindegyikünk felelős a cselekedetei következményeiért. Tizenéves korom elején az egyik nap a traktorunkkal kicsit túl magabiztosan hajtottam rá egy sövényre – valójában magamnak akartam megmutatni, mire vagyok képes. Amikor már-már a legjobb traktorosnak kezdtem érezni magamat, a traktor vonóhorgával beleakadtam egy kerítésoszlopba, és a vonóhorog eltört. Dühös voltam magamra, és szégyelltem is magamat, apám azonban nem az a típus volt, aki erre azt mondja, hogy „Nincs semmi baj, fiam, menj inkább játszani! Majd én folytatom a munkát.” Ehelyett inkább szigorúan rám szólt, hogy legjobb, ha most megtanulom, hogyan tudjuk együtt visszahegeszteni a törött alkatrészt. Utána majd mehetek vissza a földre, és befejezhetem a munkámat. Segített a hegesztésben, és amikor a törött alkatrész a helyén volt, folytattam a munkát. Később, amikor még aznap, pontosan ugyanúgy, másodszor is eltörtem a vonóhorgot, senkinek sem kellett kiabálnia velem. Annyira kiábrándított a saját ostobaságom, hogy én kezdtem magammal ordibálni. Azután megint apám segítségét kértem, hogy hegesszük együtt vissza a törött horgot, majd harmadszor is a szántó felé indultam, de akkor már jóval óvatosabban.

A farmon az élet nagyszerű iskola volt, amely türelemre nevelt, ami a vidéki környezetben nélkülözhetetlen volt. Amikor a tehetséggondozó programra jártam, naponta két-két órát kellett oda-vissza buszoznom. Amikor középiskolába kerültem, és összesen csupán két órát kellett naponta a buszon töltenem, igazán szerencsésnek éreztem magamat. Már jóval korábban rászoktam arra, hogy az utazással töltött időben olvassak vagy tanuljak – ebből további előnyöm származott. Megpróbáltam mindig azt csinálni, amit egy űrhajós tenne, bár ehhez azért nem ragaszkodtam rögeszmésen. Elszántam magamat arra, hogy készen álljak az űrrepülésre, ha egyszer alkalom adódik, de legalább ennyire eltökélt voltam az élet élvezete iránt is. Ha a döntéseim megnyomorítottak volna, akkor nem tudtam volna folytatni. Hiányzik belőlem a mártíromság génje.

Szerencsére az érdeklődési köröm tökéletesen illeszkedett az Apollo-korszak űrhajósaiéhoz. Legtöbben közülük vadászpilóták és berepülő pilóták voltak; én magam is imádtam a repülőket. Amikor 13 éves lettem, beléptem a légikadétok közé, ugyanúgy, ahogy korábban Dave bátyám, később pedig az öcsém és a húgaim. Ez a szervezet valamiféle átmenetet jelentett a cserkészcsapat és a légierő között: meg kellett tanulni a katonás fegyelmet és az engedelmeskedést az elöljáróknak, emellett megtanítottak repülőgépet vezetni. Vitorlázórepülőre 15 évesen szereztem meg a jogosítványt, majd amikor 16 éves lettem, elkezdhettem motoros gépen is repülni. Imádtam a repülés érzését, a sebességet és azt a kihívást, amelyet a különféle manőverek némi eleganciával történő végrehajtása jelentett. Jobb pilóta akartam lenni, nemcsak azért, mert ez illett bele a minden eshetőségre készen álló űrhajós forgatókönyvbe, hanem azért is, mert nagyon szerettem repülni.

Persze más is érdekelt: szerettem sci-fit olvasni, gitározni, vízisíelni. Versenyszerűen síeltem is műlesiklásban. A versenyzést ugyanazért szerettem, amiért a repülést: megtanultam hatékonyan uralni a sebességet és az erőimet, hogy száguldás közben a következő szökkenésre vagy siklásra tudjak koncentrálni, és közben ne veszítsem el az uralmat a mozdulataim fölött. Tizenéves korom vége felé síoktató is lettem. Bár a naphosszat tartó síelés elképesztően élvezetes módja volt a pénzkeresésnek, azt azért nem tévesztettem szem elől, hogy ha évekig csak a lejtőkön csúszkálok, az nem segít az űrhajóssá váláshoz.

Mindennek ellenére soha nem éreztem azt, hogy életre szóló kudarc lenne, ha nem jutnék el a világűrbe. Minthogy a legcsekélyebb esélyem sem volt arra, hogy űrhajós legyek, ezért tudtam, ostobaság lenne, ha ettől tenném függővé az önértékelésemet. Ehelyett inkább így gondolkodtam: „Valószínűleg nem fog megtörténni, mégis úgy kell cselekednem, hogy a megfelelő irányba alakuljon a sorsom, ha mégis megtörténik – emellett biztosnak kell lennem abban, hogy érdekeljen az, amit csinálok, mert így bármi is történjék, boldog leszek.”

Akkoriban – sokkal inkább, mint manapság – a NASA felé a hadseregen keresztül vezetett az út, ezért a középiskola után katonai főiskolára jelentkeztem. Végül is lesz egy jó hivatásom, és talán a hazám szolgálatára is alkalmam nyílik (ráadásul még fizettek is azért, hogy tanuljak). A főiskolán a gépészmérnöki szakot választottam, mert arra gondoltam, hogy ha nem válnék be katonai pilótának, mérnök talán akkor is lehet belőlem – mindig megpróbáltam kitalálni, mitől működnek a dolgok. Miközben matematikát tanultam és feladatokat oldottam meg, szemem minduntalan rátévedt az űrrepülőgép képére, amelyet az íróasztalom fölé akasztottam.

***

1981 karácsonyán, hat hónappal a diploma megszerzése előtt olyasvalamit tettem, ami minden addiginál nagyobb hatást gyakorolt az életem alakulására. Megnősültem. Helene és én középiskolás korunk óta együtt jártunk. Ő már elvégezte az egyetemet, és szépen ívelt felfelé a pályája a biztosítótársaságnál, ahol dolgozott. Olyan sikeres volt, hogy már házasságkötésünk előtt tudtunk egy kis házat venni magunknak az Ontario tartománybeli Kitchenerben. Házastársi boldogságunk első két évéből csaknem 18 hónapot egymástól távol töltöttünk. Én a Saskatchewan tartományban lévő Moose Jaw-ba mentem, hogy megkapjam az alapkiképzést a sugárhajtású repülőgépekre a Kanadai Légierőnél. Ezalatt megszületett első gyermekünk, Kyle. Helene egyedül kezdte nevelni Kitchenerben, mert a recesszió miatt lehetetlen volt eladni a házunkat; a csőd szélére jutottunk. Helene otthagyta az állását, és Kyle-lal együtt Moose Jaw-ba költöztek, ahol egy olcsó lakásban éltek – eközben viszont engem Alberta tartományba, Cold Lake-be vezényeltek, hogy megtanuljam előbb a CF–5-ös, majd a CF–18-as harci gépek vezetését. Ez az első fejezet tehát rögtön alaposan próbára tette a házasságunkat, és a feszültség akkor sem enyhült, amikor a kanadai kormány 1983-ban kiválasztotta hazánk első hat űrhajósát. Álmom végre egy hajszálnyival valószerűbbé vált. Attól kezdve minden figyelmemet még eltökéltebben összpontosítottam a pályámra; házasságunk tartóssága részben annak volt köszönhető, hogy Helene szenvedélyesen támogatta azt a felfogásomat, hogy a kitűzött cél elérése érdekében mindent meg kell tenni.

Sok ismerősünk megjegyezte, nem lehet könnyű a házasság egy túlzottan motivált, mindenkit irányítani akaró nővel, aki sportot űz a költözködésből. Be kell vallanom, tényleg nem az – sokszor okozott nehéz perceket, hogy Helene férje vagyok. Félelmetes, mi mindenre képes. Ha ejtőernyővel ledobod a világ bármely városában, akkor 24 órán belül berendez egy lakást IKEA-cuccokkal, és kényelembe helyezi magát, miután jegyeket szerzett arra a koncertre, amelyre már minden jegy elkelt. Jobbára egyedül nevelte fel a három gyermekünket, hiszen én rengeteget voltam távol otthonról. Eközben a legkülönfélébb, teljes embert igénylő állásokban dolgozott, néha egy nagy cég vállalatirányítási rendszerét vezette, máskor viszont hivatásos szakácsként helyezkedett el. Hiperaktív, pontosan az a személy, akit magad mellett akarsz tudni, ha valami nagy célra hajtasz, de közben azért élni is szeretnél. Ha mindkét dolgot el akarod érni, akkor nincs szükséged igazán sok emberre, de egy összetartó csapatra igen.

Ez akkor vált különösen világossá számomra, amikor a harci repülőgépekre kapott kiképzésem végeztével közölték velem, hogy Németországba vezényelnek. Helene akkor már a sokadik hónapban volt a második gyermekünkkel, de azért nagyon izgalmasnak tűnt a lehetőség, hogy Európába költözünk. Lélekben már Párizsban töltöttük a szabadságunkat a három nyelven egyformán jól beszélő, gyönyörű gyerekeinkkel, amikor megváltoztak a tervek. A quebec-i Bagotville-be mentünk, ahol az Észak-Amerikai Védelmi Parancsnokság (NORAD) megbízásából CF–18-asokkal kellett repülnöm, hogy elfogjam a kanadai légtérbe betévedő szovjet repülőgépeket. Nagyszerű lehetőség volt egy újonnan felállított repülőszázadhoz csatlakozni. Bagotville-ben is sok érdekesség található, de télen nagyon hideg van, és egyik évszakban sem fogható Európához. A következő három év nehéz volt a családunk számára. Anyagilag még mindig gyenge lábakon álltunk, én harci repülőgépekkel repültem (ami a legkevésbé sem mondható stresszmentes foglalatosságnak), Helene pedig otthon volt a két féktelen kisfiúval – Evan csak napokkal Bagotville-be költözésünk előtt született – miközben semmilyen komoly lehetőség sem kínálkozott számára karrierje folytatásához. Nem sokkal később, amikor Evan még csak hét hónapos volt, kiderült, hogy Helene újra várandós. Akkor ezt egyikünk sem szerencsés véletlenként élte meg, inkább úgy éreztük, ez az utolsó csepp a pohárban. Végiggondoltam, milyen lehet az életünk majd 45 éves korunkban. Úgy éreztem, semmi jóval sem kecsegtet, legalábbis, ha folytatom a katonai repülést. A századnál a parancsnokoknak a belük is kilógott a rengeteg munkától, a fizetésük viszont alig volt több az enyémnél. A terhelés óriási volt, az elismerés csekély, és a munkát a legnagyobb jóindulattal sem lehetett kellemesnek nevezni. És mindezek tetejébe a katonai pilóta munkája veszélyes is. Évente legalább egy közeli barátunkat veszítettük el.

Amikor megtudtam, hogy az Air Canada pilótákat keres, úgy döntöttem, ez az a pillanat, amikor nem szabad tovább kergetni az illúziókat. Ha a légitársaságnál dolgoznék, az egész családunk számára könnyebb életet jelentene, ráadásul ennek az életnek a ritmusát én már jól ismertem. Be is iratkoztam egy tanfolyamra, hogy megszerezzem a polgári repülővezetői engedélyt, Helene azonban közbeszólt. „Te valójában nem szeretnél civil pilóta lenni. Ezért aztán nem lennél boldog, és akkor én sem lennék az. Ne add fel a reményt, hogy űrhajós lehetsz – nem engedhetem meg, hogy ezt tedd magaddal és velünk. Várjunk még egy kicsit, és aztán majd meglátjuk, hogyan alakulnak a dolgok.”

Így aztán a századnál maradtam, ahol egy kicsit abba is belekóstolhattam, milyen a berepülő pilóták munkája. Amikor valamelyik gépet visszahozták a karbantartásról, nekem kellett végrehajtani a próbarepülést. Ezzel megfogtak. A vadászpilóták élete a repülés, én azonban nemcsak repülni szerettem, hanem meg is akartam érteni a repülőgépet: miért úgy viselkedik a gép, ahogyan, és miként lehet a teljesítőképességét tovább fokozni. A században szolgáló társaim őszintén meglepődtek, amikor bejelentettem, hogy berepülőpilóta-képzésre akarok jelentkezni. Tulajdonképpen miért akarja valaki otthagyni a vadászpilóta dicsőségét csak azért, hogy mérnök lehessen? Engem valóban a munka mérnöki vonatkozásai izgattak legjobban, persze az sem volt mellékes, hogy segíthettem biztonságosabbá tenni egy ilyen nagy teljesítőképességű repülőgépet.

Kanadában nincs berepülőpilóta-képzés, ezért általában évente két pilótát beiskoláznak az ezzel foglalkozó francia, brit vagy amerikai intézményekbe. 1987-ben megütöttem a főnyereményt: engem választottak ki, hogy a Földközi-tenger vidékén fekvő francia iskolába küldjenek. Kibéreltünk egy tökéletes házat a környéken, amelyikhez autó is járt. Összecsomagoltunk, búcsúpartikat rendeztünk. Két héttel azelőtt, hogy a gyerekeket is felpakoltuk volna a repülőgépre – Kristin akkor úgy kilenc hónapos lehetett –, valamilyen magas szintű diplomáciai vita bontakozott ki Kanada és Franciaország kormánya között. A franciák úgy döntöttek, hogy más országbelinek adják a számomra fenntartott helyet. Mondanom sem kell, milyen nagy csalódás volt ez számomra, arról nem is beszélve, hogy – finoman szólva – mennyire visszavetette a szakmai fejlődésemet. Mindketten magunk alatt voltunk. Zsákutcába jutottunk.

***

Újra meg újra rájöttem, hogy a dolgok soha nem olyan rosszak (vagy nem olyan jók), mint amilyennek első pillanatban látszanak. Visszatekintve, egy szívet tépő csapás a sors szerencsés fordulatának tűnhet – ahogyan az tavasszal a francia beiskolázás lehetőségének elvesztésével is történt. Néhány hónappal később kiválasztottak, hogy az Egyesült Államok Légierejének berepülőpilóta-képző iskolájába, az Edwards Légibázisra mehessek tanulni. Egy év alatt minden megváltozott. Tökéletesen sikerült az indulásom: decemberben utaztunk el a napsütéses Dél-Kaliforniába, éppen akkor, amikor Bagotville-ben megkezdődött a kemény tél. Sajnos a lakásunkba csak akkor tudtunk beköltözni, amikor a bútorainkat szállító teherautó megérkezett. Ez szerencsére néhány hétbe telt, így a karácsonyi ünnepeket egy disneylandi szállodában töltöttük.

A következő év, 1988, életem egyik legmozgalmasabb és legjobb éve lett. A berepülőpilóta-képzés olyan volt, mintha doktori fokozatot szereztem volna repülésből. Egyetlen év alatt 32 különböző típusú gépen repültünk, és minden áldott nap számot kellett adni a tudásunkról. A kiképzés hihetetlenül kemény volt – ám egyúttal meglepően szórakoztató is. Az osztályban mindenki a húszas évei végén vagy a harmincas évei elején járt, mindannyian ugyanabban az utcában laktunk, és élveztük az életet. A program nekem jobban tetszett, mint addig bármi, amit életemben csináltam, mert a repülés elemző szemléletére fektették a hangsúlyt, a matematikára, a természettudományokra – és a bajtársiasságra. Akkor fordult elő életemben először, hogy egy teljesen magamfajtákból álló csoporthoz tartoztam. Legtöbben űrhajósok akartunk lenni, de ezt a vágyunkat többé már nem kellett titokban tartanunk. A berepülőpilóta-képzőből egyenes út vezetett a NASA-hoz; osztálytársaim közül ketten is űrhajósok lettek az iskola elvégzése után: Susan Helms és Rick Husband.

Az azonban egyáltalán nem volt világos, hogy a berepülőpilóta-képző ugyanilyen egyenes utat jelentett-e a Kanadai Űrügynökség (CSA) felé is. Mint ahogy azt sem tudta senki, fog-e egyáltalán a CSA újabb űrhajósokat kiválasztani, és ha igen, mikor. Csak egy dolog volt biztos: az első kanadai űrhajósok mindannyian rakományspecialisták (payload specialist) voltak, vagyis tudósok, nem pedig pilóták. Addigra azonban én már eldöntöttem, hogy megpróbálom az űrhajóssá válás tipikus amerikai útját követni. Talán rosszul tettem, hogy felszámoltam a kapcsolatot azzal az űrügynökséggel, amelyhez állampolgárságom okán tartoztam, de akkor már késő volt taktikát váltani. Pozitívum viszont, hogy ha soha nem lett volna belőlem űrhajós, akkor is olyasmivel foglalkoztam volna, aminek pályám további részében berepülő pilótaként jó hasznát veszem.

Osztályunk meglátogatta Houstonban a Johnson Űrközpontot (JSC), de más repülési tesztközpontokat is felkerestünk, például a Cold Lake Repülőbázist Albertában és a Haditengerészet Patuxent-folyó melletti légibázisát Marylandben. A Patuxent Bázison (röviden Pax) véletlenül összefutottam egy kanadai berepülő pilótával, aki egy szervezett csereprogram keretében szolgált ott. Ez a fickó mellesleg megemlítette, hogy a kiküldetése hamarosan véget ér, ő pedig visszamegy Cold Lake-be. Úgy gondolta, hogy valakit majd küldeni fognak a helyére, de ő még nem tudta, kit. Amikor később ezt elmeséltem Helene-nek, akkor olyan „te is arra gondolsz, amire én” tekintettel nézett rám.

Arra gondoltam. A Pax a világ legjelentősebb tesztközpontjainak egyike. Megfelelő felszerelésük van a világszínvonalú munkához. Új típusú hajtóműveket és új felépítésű harci repülőgépeket próbálnak ki, méghozzá nemcsak az Egyesült Államok, hanem Ausztráliától Kuvaitig az egész világ számára. A kanadai hadsereg méretét figyelembe véve nem meglepő, hogy Cold Lake-ben sokkal kevesebb típussal volt dolgunk, és ott is inkább csak apróbb módosítások hatását kellett kipróbálnunk, nem pedig az új típusok alapvető képességeit. Szerettünk Cold Lake-ben élni, mert gyakorlatot szerezhettem a harci repülőgépek vezetésében, de már elég sok évet töltöttem ott a berepülőpilóta-képző elvégzése óta, ezért megfordult a fejemben, miért ne kóstolhatnék bele a Paxon folyó munkába. Meg aztán volt egy másik szempont is: hozzászoktunk az enyhe telekhez. Így aztán felhívtam a személyzetis tisztemet (az ő feladata volt megállapítani, hol vannak üres állások, és neki kellett megtalálni azokra a megfelelő embereket), és így szóltam: „Figyelj, megspórolhatnánk a hadseregnek úgy ötvenezer dollárt, ha nem vezényelnél engem vissza Cold Lake-be, és helyettünk egy másik családot költöztetnél le Pax Riverbe. Sokkal egyszerűbb lenne, ha engem egyenesen átirányítanál Marylandbe.” Ő azonban hajthatatlan maradt: „Szó sem lehet róla. Visszajössz, és kész.” Sebaj, egy próbálkozást azért megért a dolog. Az igazság az, hogy a kanadai kormánynak vagy egymillió dollárjába került az, hogy velem elvégeztette a berepülőpilóta-képzést. Ezek után jogos, hogy ők döntsék el, hová vezényelnek.

Elkezdtünk készülni az újabb költözködésre. Egy hónappal később azonban váratlanul felhívott a személyzeti tiszt. „Nagyszerű ötletem támadt! Mi lenne, ha egyenesen Pax Riverbe küldenélek téged?” Talán nem ártott az ügyemnek, hogy abban az évben a berepülőpilóta-képzőben én értem el a legjobb eredményt, és én vezettem azt a kutatási projektet, amelyik a legtöbb elismerést kapta. Nagyszerű lehetőség volt ez számomra személyesen, de emellett némi nemzeti büszkeség is eltöltött – egy kanadai lett az Egyesült Államok Légierejének legjobb végzős berepülő pilótája! Még a Cold Lake-i helyi újság tudósítója is készített velem egy interjút. A cikknek azonban a lapnál senki sem tudott találó címet adni, ezért felhívták az ottani tesztközpontot, és a tanácsukat kérték. Valaki telefonon azt javasolta, hogy legyen a cikk címe egyszerűen az, hogy „Kanadai lett a legjobb berepülő pilóta”. Vagy valami efféle. Egyik barátom elküldte a cikk másolatát, amely nemcsak kedves emlék, de az önbecsülésemnek is jót tett. És mi lett a cikk címe? „Kanadai lett a legjobb berepülő pilóta vagy valami efféle”.

Helene-nel úgy határoztunk, hogy a Pax Riverbe költözködést összekötjük egy családi vakációval. Ezért aztán 1988 decemberében telepakoltuk a nagy, világoskék kombinkat, tetejét deszkákkal megmagasítottuk – az ocsmány kinézetű limuzint magunk között csak Limónak becéztük –, és nekivágtunk a Kaliforniából Marylandbe vezető útnak. Fiatal házasok voltunk három kis gyerekkel, és most először jutottunk el a déli államokba. Elmentünk a Sea Worldbe, barlangokba ereszkedtünk le, december 25-ét pedig Baton Rouge-ban töltöttük – pompás kaland volt.

Így kezdődött a Paxben töltött időszakunk. Ahelyett, hogy bérházba költöztünk volna, inkább kibéreltünk egy családi házat, ami mindannyiunk számára kellemes változást jelentett. Egy idő után Helene ingatlanközvetítőként helyezkedett el, mert így kötetlen volt a munkaideje; Kyle, Evan és Kristin már mindhárman iskolába jártak. Én pedig F–18-asokat teszteltem. Emelkedés közben szándékosan irányíthatatlanná kellett tennem a gépeket, majd zuhanás közben figyeltem a viselkedésüket, és megpróbáltam rájönni, hogyan lehet úrrá lenni a helyzeten. Eleinte csak meglehetősen óvatosan próbálkoztam, mert egész életemben irányítanom kellett a repülőgépeket, nem pedig szabadjára engedni. Miután egyre magabiztosabb lettem, kezdtem új módszereket is kipróbálni. A végén már nem hagyott nyugodni a kíváncsiság, mennyire tudom irányíthatatlanná tenni a gépet. A program keretében több hasznos módszert is kidolgoztunk arra, hogyan lehet visszaszerezni az uralmat az elszabadult gép fölött ahelyett, hogy ösztönösen cselekednénk. Ezek a módszerek végső soron nemcsak a gépeket, hanem a pilóták életét is megmenthették.

Közben azért folyton az motoszkált a fejemben, hogy milyen képesítésre lenne szükségem, ha a CSA egyszer újra űrhajósokat akarna toborozni. A magasabb tudományos fokozat mindenképpen szükségesnek tűnt, ezért esténként és hétvégeken azon dolgoztam, hogy egyetemi diplomát szerezzek repülési rendszerekből a Tennessee Egyetemen, ahol nagyszerű távoktatási programot működtettek. Csak a disszertációm megvédésekor kellett személyesen megjelennem. A Pax Rivernél elért legfigyelemreméltóbb eredményem azonban valószínűleg az volt, hogy az első próbarepülésén én vezethettem egy külső égésű, hidrogénmeghajtással működő repülőgépet. Ezzel a sugárhajtóművel a gép a hangsebességnél sokkal gyorsabb repülésre volt képes. A kutatásainkról a repülési kísérletet vezető mérnökkel Sharon Houckkal közösen írt szakcikkünk elnyerte a Kísérleti Tesztpilóták Társasága első díját. Számunkra olyan jelentősége volt az eseménynek, mintha Oscar-díjat kaptunk volna, annál is inkább, mert a díjátadási ünnepséget Beverly Hillsben rendezték, és a hallgatóság soraiban olyan legendás pilóták foglaltak helyet, mint például Scott Crossfield, aki a világon elsőként lépte túl a 2 mach sebességet, vagyis a hangsebesség kétszeresét.

A sikereim megkoronázásaként 1991-ben az Egyesült Államokban az év berepülő pilótája címre is jelöltek. Kiküldetésem már a vége felé járt, és én megvalósítottam az amerikai álmot – idegen állampolgárságom ellenére. Úgy terveztem, hogy egy kicsit lazítok, és kiélvezem az utolsó marylandi évünket, több időt töltök a gyerekekkel és többet gitározom. Akkor azonban a Kanadai Űrügynökség hirdetést jelentetett meg a lapokban.

Űrhajósokat toboroztak.

***

Tíz napon keresztül lázasan dolgoztam a szakmai önéletrajzom megírásán. Helene-nel az tűztük ki célul, hogy ez legyen minden idők legmeggyőzőbb dokumentuma, amelyik Maryland vidékén valaha is készült. Természetesen egyúttal az egyik legterjedelmesebb anyag is lett, egyik oldalt a másik után írtam. Fel kellett sorolni mindent, amit valaha is csináltam, minden elismerést és kitüntetést és az összes tanfolyamot, amire csak emlékeztem. Az még a tűs mátrixnyomtatók kora volt, ezért elhatároztuk, hogy nyomdai minőségben, jó minőségű papírra készíttetjük el. Azután Helene úgy döntött, hogy be is kell köttetni. Úgy azonnal magára vonja a figyelmet! Egy nyomdai minőségű szakmai életrajz, telefonkönyvnyi terjedelemben. De nem álltunk meg itt. Egy francia anyanyelvű barátom lefordította az egészet ékes francia nyelvre, ezt a változatot külön kinyomattuk és beköttettük. Éjszaka, ellenőrzés céljából mindkét anyagot olyan sokszor átolvastuk, hogy már álmomban is tévesen kitett vesszők jöttek elő. Komolyan megfordult a fejünkben, hogy felautózunk Ottawába, és személyesen adjuk be a jelentkezést, mert csak így lehetünk száz százalékig biztosak benne, hogy időben megérkezik. Végül mégiscsak beleegyeztem, hogy egy futárra bízzuk az anyagot – később azért felhívtam a CSA-t, hogy meggyőződjek róla, valóban megérkezett-e. Nos, megérkezett, méghozzá 5329 további jelentkezéssel együtt. Mindez 1992 januárjában történt. Ami ezután következett, az életem leggyötrelmesebb öt hónapja volt. Megpróbáltam mindent a legjobban csinálni, de semmiféle visszajelzést sem kaptam arról, hogy sikeres-e a pályázatom vagy nem.

Heteken keresztül semmi sem történt, végül azonban jött egy levél: arról értesítettek, hogy bekerültem a legjobb 500 közé! Következő lépésként valamilyen pszichiátriai kórtörténeti lapokat kellett kitölteni. Megtettem, mire azt válaszolták, hogy „néhány héten belül értesíteni fogjuk, hogy igen vagy nem”. Telt-múlt a „néhány hét”. Se kép, se hang. Újabb hét is elvánszorgott. Elképzelhető, hogy pszichológiailag annyira kiegyensúlyozatlan vagyok, hogy a „nem” választ fontolgatják? Végül már nem bírtam ki a bizonytalanságot, és felhívtam a CSA-t. A fickó, aki felvette a telefont, azt dörmögte: „Várjon egy kicsit, megnézem a listámon. Hadfield. Hmmm. ... Ó, igen, itt van, Hadfield. Gratulálok, továbbjutott a következő szintre.” Nem utoljára jutott akkor az eszembe, hogy talán ez az egész folyamat egy előre furfangosan megtervezett stresszhelyzet volt, hogy próbára tegyék a jelöltek tűrőképességét a bizonytalansággal és a bosszantással szemben.

Addigra már csak százan maradtunk. Akkor Washingtonba hívtak, ahol kikérdezett egy üzemi pszichológus. Egy szálloda halljában találkoztunk, ahol bejelentette: „Nem béreltem külön helyiséget vagy ilyesmit, úgyhogy a szobámban fogunk beszélgetni.” Fölfelé menet arra gondoltam, hogy ha nő lennék, most igencsak kínosan érezném magamat. Amikor beléptünk a szobájába, arra kért, helyezzem kényelembe magamat. Kicsit haboztam, nem tudtam, hogy az ágyra feküdjek, vagy a székre üljek – melyik választás alkotna találóbb képet rólam? Végül a szék mellett döntöttem. Válaszolnom kellett néhány kérdésére, amelyek elég nyilvánvalóan alig voltak többre alkalmasak, mint a súlyos pszichózisban szenvedők kiszűrésére. Nem tudom, pontosan emlékszem-e, de talán azt kérdezte, hogy szándékomban állt-e valaha megölni az anyámat.

Többheti várakozás után végre megszólalt a telefon: 50 kiválasztottat további interjúkra Torontóba hívtak. Ötven! Ez volt az a pont, amikor már magam is elhittem, hogy van esélyem arra, hogy kiválasszanak. Úgy döntöttem, eljött az a pillanat, amikor közölnöm kell a személyzeti tiszttel, mi a szándékom. Az Egyesült Államokban a hadsereg előválogatja a jelentkezőket; a szolgálati helyen kell jelentkezniük, és ők döntik el, kinek a nevét küldik tovább a NASA-nak. Kanadában azonban a hadseregnek nem volt beleszólása az eljárásba, ezért vélhetően igencsak zavarba jöttek, amikor közöltem velük: „Úgy gondolom, tájékoztatnom kell Önöket arról, hogy űrhajósnak jelentkeztem, ezért talán a tervezettnél korábban kell Pax Riverben a helyettesítésemről gondoskodniuk – vagy nem.”

A helyzet cseppet sem vált világosabbá Toronto után, ahol az alapvető orvosi vizsgálatokkal meggyőződtek arról, hogy lényegében egészséges vagyok, ezen kívül hosszadalmas beszélgetéseket kellett folytatni a Kanadai Űrügynökség néhány munkatársával, többek közt Bob Thirskkel, az első kanadai űrhajósok egyikével. Hazautaztam Marylandbe, ahol Helene izgatottan és bizakodva várt, én pedig megpróbáltam a magam megszokott életét élni, de egy pillanatra sem tudtam kiverni a fejemből, mi a tét. Oly sokáig csak elméleti lehetőség volt az űrhajósság, de most tényleg megtörténhet – vagy nem –, és ez őrjítően idegtépő helyzet volt. Vajon valóra válhat a kilencéves kisfiú álma?

Elérkezett az utolsó forduló napja. Húsz jelöltet hívtak össze április végén Ottawában egy hétre, így tényleg alaposan szemügyre vehettek mindenkit. Mindvégig rendszeresen sportoltam, és gondosan ügyeltem az étkezésemre, de most igazán komolyra fordult a helyzet. Bizonyos akartam lenni abban, hogy a koleszterinszintem alacsony, és általában a makkegészséges ember benyomását keltem − tudtam, hogy szinte mikroszkóppal vizsgálnak majd végig. Kitaláltam 100 kérdést, amelyet feltehetnek, és mindegyikre begyakoroltam a választ. Azután az összeset begyakoroltam franciául is. Amikor megérkeztem Ottawába, az első gondolatom az volt, hogy nagyon komoly versenytársaim vannak. A másik 19 jelölt lenyűgöző hatással volt rám. Néhányuknak doktori fokozata volt. Mások – hozzám hasonlóan – katonai főiskolát végeztek. Egyeseknek publikációk sora állt a neve mellett. Orvosok, tudósok és pilóták voltak a jelöltek között, és mindenki megpróbálta saját nagyszerűségét bizonygatni. Természetesen a helyzet aligha lehetett volna szorongatóbb. Senki sem tudta, hányat fognak közülünk kiválasztani. Hatot? Vagy csak egyet? Megpróbáltam derűsen nyugodt maradni, miközben magamban arra a következtetésre jutottam, hogy csakis én lehetek számukra a nyilvánvaló választás, mert bennem vannak meg mindazok a tulajdonságok, amelyeket a jelöltekben keresnek. Legalábbis ezt reméltem.

Zsúfolt hét volt. Imitálnunk kellett egy sajtótájékoztatót, mert arra is kíváncsiak voltak, jártasak vagyunk-e a nagyközönséggel való kapcsolatban, vagy esetleg erre is ki kell képezni bennünket. Alapos orvosi vizsgálatoknak vetettek alá bennünket, számtalan fiolában gyűjtötték a különféle testnedveinket, és összevissza szurkáltak. Az igazi fordulópontot azonban az az egyórás interjú jelentette, amelyiken a CSA egész vezérkara mellett a közönségkapcsolattal foglalkozók és az űrhajósok is jelen voltak. Egész héten azon törtem a fejemet, mit válaszoljak majd, hogy ne keltsek rossz benyomást. Melyek lehetnek a legjobb válaszok a nyilvánvaló kérdésekre? Mi az, amit ne mondjak? Majdnem biztos vagyok benne, hogy azon a héten én voltam az utolsó interjúalany, az viszont egészen biztos, hogy addigra a bizottság tagjai már hozzászoktak egymás kérdezési stílusához, és mindannyian meghajoltak a CSA későbbi elnöke, Mac Evans véleménye előtt. Amikor újabb kérdéshez érkeztek, akkor hozzá fordultak: „Mac, nem akarod Te feltenni ezt a kérdést?” Úgy éreztem, az eltelt hét során kicsit közelebbi kapcsolatba kerültem ezekkel az emberekkel, és amikor egyikük igazán fogós kérdést tett fel, valahogy kicsúszott a számon: „Mac, nem akarja Ön megválaszolni ezt a kérdést?” Kockázatos beszólás volt, mert a szemtelenség jeleként is értékelhették volna, ők azonban harsány nevetésben törtek ki, így nekem egy perccel több időm volt, hogy kigondoljam a megfelelő választ. Visszajelzést azonban egyáltalán nem kaptunk. Elképzelésem sem volt arról, hogy jobb vagy rosszabb benyomást tettem-e rájuk, mint a többiek. Visszautaztam Marylandbe, ám fogalmam sem volt, ki fognak-e választani vagy nem.

Amikor elbúcsúztunk egymástól, közölték, hogy május egy bizonyos szombatján délután 1 és 3 óra között mind a 20 jelöltet fel fogják hívni, és ismertetik a válogatás eredményét. Amikor végre eljött az a bizonyos szombat, hogy gyorsabban teljen az idő, úgy gondoltam, a legjobb, ha elmegyünk vízisíelni az egyik barátomékkal, akinek hajója volt. Így is tettünk. Azután Helene-nel visszamentünk a házunkhoz, megebédeltünk, és az órát figyeltük. Arra következtettünk, hogy bizonyára azokat hívják fel először, akiket kiválasztottak, és ha valaki meggondolja magát, akkor eggyel tovább lépnek a  listán. Igazunk lett: röviddel 1 óra után megcsörrent a telefon. A konyhában vettem fel. Mac Evans volt az, megkérdezte, akarok-e űrhajós lenni.

Természetesen akartam. Világéletemben azt akartam.

Legfőbb érzésem azonban nem az öröm vagy a meglepetés volt, hanem az óriási lelkesedés. Óriási megkönnyebbülés volt, mintha egy hatalmas belső gátat a rá nehezedő egyre nagyobb nyomás végül egy pillanat alatt átszakított volna. Nem engedtem, hogy lazítsak. Helene-t sem engedtem lazítani. Az egész családomat nem engedtem lazítani. Amiért mindannyian egész idő alatt dolgoztunk, az most bekövetkezett. Mac figyelmeztetett, hogy elmondhatom ugyan a családomnak, de csak akkor, ha megértik, hogy az egészet titokban kell tartani. Ezért aztán miután Helene és én megemésztettük a hírt – már amennyire tudtuk –, felhívtam édesanyámat, és megeskettem, hogy senkinek nem szól rólam. Ő persze, ahogy letette a telefont, elkezdte körbetelefonálni a rokonokat, ismerősöket. Mire a nagyapámat telefonon elértem, már semmi újat nem tudtam neki mondani.

Az ezt követő hónapok izgalmasan teltek, titkos összejövetelen vettünk részt a másik három űrhajósjelölttel, azután egyik pillanatról a másikra ránk tört a nyilvánosság, bizonyos fokú ünnepléssel és ceremóniákkal. Azon a napon azonban, amikor felhívtak a CSA-ból, úgy éreztem, mintha hirtelen épségben felértem volna arra a hegycsúcsra, amelyre kilencéves korom óta másztam felfelé, és most lepillanthatok a túlsó oldalon a völgybe. Lehetetlennek tűnt, hogy végre megtörtént. Űrhajós lettem.

Mint utóbb kiderült, még nem lettem az. Ahhoz, hogy valaki űrhajóssá váljék, és olyankor is megbízhatóan helyes döntéseket tudjon hozni, amikor annak komoly súlya van, nem elég felvenni a telefont, amikor a CSA-ból keresnek. Az űrhajósság nem olyan cím, amelyet valaki nekünk adományozhat. Évek során át tartó erőfeszítésre van szükség, mert új alapokra kell helyezni a tudásunkat, fejleszteni kell a fizikai képességeinket, és elképesztő mértékben növelni kell a műszaki készségünket. De mi a legfontosabb, amit meg kell változtatni? Az elménket. Meg kell tanulni űrhajósként gondolkozni.

Elindultam ezen az úton.

I. rész

INDULÁS ELŐTT

1

ÉLETRE SZÓLÓ UTAZÁS

EGYIK REGGEL KÜLÖNÖS GONDOLAT LETT ÚRRÁ RAJTAM, miután felébredtem: ebben a zokniban fogom elhagyni a Földet, amelyet éppen most készülök felvenni. A lehetőség valóságosnak, ám mégis szürreálisnak tetszik, akárcsak egy hosszan megmaradó álom. Reggelizés közben csak erősödik bennem ez az érzés, amikor az újságírók egymást tiporják, mert minél jobb fényképet akarnak készíteni rólam, mintha halálraítélt lennék, aki most kap enni utoljára. Valamivel később, amikor a technikusok a nyomásellenőrzés előtt segítenek belebújni a rám szabott űrruhába, a kedélyesség erőltetettnek tűnt. Eljött az igazság pillanata. A ruhának tökéletesen kell zárnia – ez tartana életben, és csak ebben tudnék lélegezni, ha a világűr vákuumában az űrhajóból megszökne a levegő –, mert ez már több mint főpróba.

Ma tényleg elhagyom a bolygónkat.

Vagy nem, villan az agyamba. Még óráknak kell eltelnie az indulásig, és ha közben bármi elromlik, akkor a start kútba esik. Ez a gondolat, no meg az a körülmény, hogy pelenkát viselek, arra az esetre, ha túl hosszú ideig maradnánk az indítóállványon, a belső monológomat a rám váró csodáról a gyakorlati dolgok felé tereli. Sok mindent kell az eszedben tartani! Összpontosíts!

Ha a személyzet minden tagja beöltözött, akkor beszállunk a Személyzeti Körlet liftjébe, lemegyünk a földszintre, és elindulunk az űrhajónk felé. Ez az űrkorszak egyik olyan pillanata, amelyikről kölyökkorom óta álmodoztam, kivéve a lassú – tényleg csigalassúságú – liftet. A harmadik emelettől a földszintig kicsit rövidebb ideig tart az utazás, mint amennyi idő alatt egy tojás megfő. Amikor végre kiszállunk a liftből, elindulunk a nagy, ezüstszínű Asztrobusz felé, amelyik az indítóállásra visz. Ez az a pillanat, amelyet mindenki jól ismer: vakuk villannak a kora hajnali sötétségben, a tömeg lelkesen kiabál, mi pedig integetünk és mosolygunk. A buszból a távolban már látjuk a megvilágított, fényes obeliszkként az ég felé meredő rakétát. A valóságban ez egy 4,5 megatonnás, robbanásveszélyes üzemanyaggal feltöltött bomba – ezért nem engednek senki mást a közelébe.

Az indítóállványnál ismét liftbe szállunk – ez már jó tempóban emelkedik –, majd egyenként, négykézláb bemászunk az űrhajóba. Ezután a Földön maradó személyzet segít beszíjazni engem az apró ülésbe. Egyikük kis cédulán átadja Helene üzenetét: szeret. Nem túl kényelmes a helyem – az űrruha otromba és meleg, a kabin szűk, a párnának legkevésbé sem nevezhető ejtőernyő és túlélőkészlet kényelmetlenül ékelődik a hátamba – nekem viszont legalább néhány órán keresztül ebben a testhelyzetben kell maradnom. Mégsem tudok elképzelni olyan helyet, ahol most szívesebben lennék.

Miután a földi személyzet utoljára ellenőrzi a pilótafülkét, elköszönnek és bezárják a fedélzeti ajtót. Most kell elvégezni a kabin utolsó nyomáspróbáját. A viccelődés abbamarad: mindenki maximálisan koncentrál. Amit most elvégeznek, az növeli az életben maradásunk esélyét. Azért egy leheletnyi kétely még ott lebeg a levegőben, hiszen még bármi megtörténhet – egy hiba a vezetékekben vagy az üzemanyagtartálynál – és abban a pillanatban megismételt főpróbává silányul mindaz a munka, amit addig elvégeztünk.

Ahogy múlnak a másodpercek, úgy nő az esélye annak, hogy még ma elindulunk a világűrbe. Végigmegyünk az előírt feladatlistán – megvizsgálunk és kiküszöbölünk minden figyelmeztető jelzést, meggyőződünk arról, hogy a start és a küldetés irányítóközpontjával a rádiókapcsolatot biztosító összes frekvencia működik – a jármű fokozatosan életre kel: a rendszerek áram alá kerülnek, a hajtómű fúvókái megbillegnek a start előtt. Amikor a segédrakéták begyújtanak, erőteljesebbé válik a rakétatest rázkódása. A fülhallgatómban hallom a visszaszámlálás utolsó ellenőrző műveleteinek végrehajtását és társaim lélegzését, végül az indítóparancsnok szívből jövő búcsúzását. Gondolatban századszor is végigfutok a feladatlistámon, hogy biztosan minden az eszembe jusson, mi minden történhet, és mit kell tennem, ha valami nem előírásszerűen alakul.

Már csak 30 másodperc van hátra, a rakéta szabad akaratú élőlényként megmozdul, én pedig elkezdek reménykedni: tényleg fel fogunk emelkedni. Még ha a levegőben töltött néhány perc elteltével félbe is kellene szakítanunk a küldetést, annyi akkor is bizonyos, hogy az indítóállást el fogjuk hagyni.

Még hat másodperc. A hajtóművek működni kezdenek, mi pedig előrelendülünk, amint ez a hatalmas, új erő megfeszíti a járművet, amelyik kissé oldalra billen, majd visszaáll függőleges helyzetbe. Abban a pillanatban az egész jármű hevesen rázkódni kezd és puskaropogásszerű zajt hallunk. Olyan érzés ez, mintha egy hatalmas kutya az állkapcsával megragadva rázna, majd láthatatlan gazdája parancsára az ég felé repítene minket, egyre távolabbra a Földtől. Olyan ez, mint egy varázslat, mint egy győzelem, mint egy álom.

Úgy érzed magadat, mintha egy óriási kamion teljes sebességgel közvetlenül melletted száguldana el. Ez azonban így tökéletesen rendben van, előre figyelmeztettek, hogy számítsunk rá. Egyszerűen csak „eleresztem a fülem mellett”, elmélyedek a táblázataimban és a feladatlistámban, a fejem fölött elhelyezett jelzőlámpákra és gombokra meredek, a számítógép hibáit jelző lámpákat figyelem, nehogy villogni kezdjenek. Az indítóállványt már magunk mögött hagytuk, a gép felfelé dübörög, bennünket pedig ellentmondást nem tűrően az üléseinkbe szegez a hajtóművek tolóereje. 45 másodperc elteltével átlépjük a hangsebességet. További 30 másodperc múlva már gyorsabban és magasabban repülünk, mint a Concorde valaha is: a sebességünk már 2 mach, és egyre csak nő. Mintha versenyautóban ülnénk és padlóig nyomnánk a gázt. Két perccel a felszállás után, amikor már a hangsebesség hatszorosával robogunk, leválnak a szilárd hajtóanyagú gyorsítórakéták, mi pedig hasítunk tovább. Minden figyelmemet a feladatlistámra összpontosítom, de a szemem sarkából észreveszem, hogy az ég színe sötétkékre, majd feketére változott.

Hirtelen minden elcsöndesedik. Elértük a 25 mach sebességet, a hajtóművek leálltak. Feltűnik, hogy az apró porcsomók lustán fölfelé emelkednek. Fölfelé. Próbaképpen néhány másodpercre elengedem a feladatlistámat, és figyelem, ahogy az orrom előtt lebeg, majd lassan odébb sodródik, ahelyett, hogy lepottyanna a földre. Gyereknek érzem magamat, varázslónak, a legszerencsésebb élő embernek. A világűrben vagyok, súlytalanul lebegek. Mindössze 8 perc és 42 másodpercre volt szükség ahhoz, hogy ideérjek.

Nem beszélve a néhány ezer nap kiképzésről.

***

Ez volt az első startom az Atlantis űrrepülőgép fedélzetén sok évvel ezelőtt, 1995. november 12-én. Az élmény azonban mind a mai napig olyan élénken és pontosan él bennem, hogy úgy érzem, hiba lenne múlt időben beszélni róla. Az indítás nyomasztó idegi terhelést jelent: a sebesség, az erő, azután a lendület drasztikus csökkenése hirtelen átengedi a helyét a lágy, álomszerű lebegésnek egy láthatatlan légpárnán.

Nem hiszem, hogy egy ilyen intenzív élményhez valaha is hozzá lehetne szokni, vagy közömbösnek lehetne maradni. Abban az első küldetésemben Jerry Ross volt a legtapasztaltabb űrhajós a fedélzeten, ő szinte törzsutas volt az űrrepülőgépen. Az volt az ötödik űrutazása (később még kétszer járt az űrben, így ő az egyike annak a két űrhajósnak, akik hétszer repültek – a másik Franklin Ramón Chang Díaz). Jerry maga a biztos szakértelem, a kimondhatatlan nyugalom és összeszedettség, a megtestesült megbízhatóság, az állhatatos, szívélyes és bátor űrhajós mintaképe. Ha a kiképzésünk alatt bármikor bizonytalan voltam abban, mit kellene tennem, megnéztem, mit csinált ő ugyanilyen helyzetben. Az Atlantison öt perccel az indulás előtt olyasvalamit vettem észre, amit még soha nem tapasztaltam nála: a jobb térde enyhén fel-le rezgett. Emlékszem, arra gondoltam: „Hűha, most valami igazán hihetetlen fog történni, ha még Jerry térde is remeg!”

Kétlem, hogy tudatában lett volna saját fizikai reakcióinak. Én biztosan nem voltam. Engem túlságosan lekötött a körülöttem zajló események újszerűsége, ezért nem tudtam magamra figyelni. Valójában a felszállás közben a táblázataimba mélyedtem, végeztem a munkámat, követtem mindazon eseményeket, amelyeket követnem kellett, amikor hirtelen ráébredtem, hogy fáj az arcom. Rájöttem: anélkül, hogy tudatában lettem volna, olyan erősen mosolyogtam, hogy görcsbe rándult az arcom.

Több mint negyed évszázad telt el azóta, hogy a Stag-sziget tisztásán állva az éjszakai égboltot bámultam, és most végre én magam is itt vagyok, az STS–74 küldetés szakértőjeként a Föld körül keringek. Legfontosabb feladatunk, hogy egy dokkolóegységet kapcsoljunk az orosz Mir űrállomáshoz. A terv szerint az újonnan elkészített dokkolóegységet az űrrepülőgép robotkarjával ki kellett vennünk az Atlantis rakodóteréből. Fel kell szerelnünk az egységet az űrrepülőgépre, majd meg kell közelítenünk az űrállomást, és az Atlantist hozzá kell kapcsolnunk. Így a jövőbeli űrrepülőgépes küldetések űrhajósai biztonságosabban és könnyebben eljuthatnak a Mir fedélzetére, mint mi.

A feladat hihetetlenül bonyolult volt, nekünk pedig fogalmunk sem volt róla, hogy a terv egyáltalán végrehajtható-e. Soha senki sem próbált még előttünk egy ilyen műveletet elvégezni. Ahogy az lenni szokott, a mi nyolcnapos küldetésünk sem múlt el váratlan akadályok nélkül. Valójában egy kulcsfontosságú berendezés éppen a kritikus pillanatban mondott csődöt, egyébként pedig semmi sem pontosan a tervek szerint történt. Végül mégis sikerült úrrá lennünk a helyzeten, felszereltük a dokkolómodult. Amikor elhagytuk az űrállomást, úgy éreztem – és az egész legénység úgy érezte –, hogy okunk van az elégedettségre és az ünneplésre. Nehéz feladatot hajtottunk végre, méghozzá jól. A küldetést teljesítettük. Az álom valóra vált.

Csakhogy semmiképpen sem teljesen. Bizonyos értelemben békesség töltött el: végre eljutottam a világűrbe, és az élmény minden elképzelésemet felülmúló volt. Odafent azonban nem kaptam elég feladatot – mint ahogy mások sem az első repülésükön –, és nem tudtam oly mértékben hozzájárulni a közös munkához, amennyire szerettem volna. A munkában való részvételünket illetően óriási különbség volt Jerry és köztem. A Houstonban kapott kiképzés alatt nem tudtam különbséget tenni a létfontosságú és a magától értetődő között, nem tudtam megmondani, mi az, ami vészhelyzetben segít életben maradni, és mi az, ami különleges és érdekes, de nem döntő fontosságú. Rengeteget kellett még tanulnom, és én megpróbáltam mindent begyömöszölni az agyamba. A küldetés alatt is tanulni akartam: mondjatok el mindent, tanítsatok, és én mindent az utolsó cseppig magamba szívok.

Hiába utaztam tehát 3,4 millió mérföldet az űrben, nem éreztem azt, hogy elértem volna a célomat. Még mindig csak az űrhajóssá válás útján jártam.

Az űrrepülés önmagában nem elég. Manapság bárki eljuthat a világűrbe, ha elég pénze van és egészséges. Az űrrepülések résztvevői, vagy közkeletűbb nevükön az űrturisták 20 és 40 millió dollár közötti összeget fizetnek azért, hogy nagyjából tíz napra elhagyják a Földet és meglátogassák a Nemzetközi Űrállomást (ISS). Szojuz űrhajóval utaznak, ma ez a kis orosz kabin az egyetlen lehetséges eszköz, amelyikkel fel lehet jutni az ISS-re. Nem olyan egyszerű az ügy, mintha repülőgépre ülnénk; az űrturistáknak körülbelül hat hónapig tartó alapkiképzésen kell részt venniük. Az űrrepülés résztvevőjévé válni azonban nem ugyanaz, mint űrhajóssá válni.

Űrhajós az, aki hiányos információk birtokában képes gyorsan helyes döntéseket hozni, olyan esetekben is, amikor a következmények súlyosak lehetnek. Nem csoda, hogy az űrben töltött nyolc nap nem elég az űrhajóssá váláshoz. Tisztában lettem viszont azzal a ténnyel, hogy még csak nem is tudom, mi az, amit nem tudok. Rengeteget kell még tanulnom, és ezt a sok mindent ugyanott kell megtanulnom, ahol mások is megtanulják mindazt, amit egy űrhajósnak tudnia kell: idelent a Földön.

***

Amikor az emberek megtudják, hogy űrhajós vagyok, akkor néha megkérdezik: „Mit csinál, amikor nem a világűrben van?” Az a benyomásuk, hogy a startok közötti időben többnyire egy houstoni várószobában ülünk, és lélegzet-visszafojtva figyeljük, mikor emelkedik a magasba a következő rakéta. Minthogy az átlagember rendszerint csak akkor hall az űrhajósokról, amikor azok az űrben vannak vagy éppen az indulásra készülődnek, a feltevés ésszerűen hangzik. Mindig úgy érzem, csalódást keltek az emberekben, amikor megmondom nekik az igazságot: pályafutásunk legnagyobb részét a Földön töltjük, kiképzésen veszünk részt.

Az űrhajósok alapvetően szolgálatot látnak el: közalkalmazottak vagyunk, munkaadónk a kormány, amely az ország népe megbízásából valamilyen bonyolult feladat elvégzését bízza ránk. Ezt a felelősséget komolyan kell venni; kiképzésünkbe sok millió dollárt fektettek be, és milliárdokat érő eszközöket bíznak ránk. Munkaköri leírásunk szerint nem örömteli vagy izgalmas személyes élményeket szerezni megyünk az űrbe, hanem azért, hogy segítsünk biztonságosabbá és tudományos szempontból eredményesebbé tenni a világűr meghódítását – nem is saját magunk, hanem mások számára. Bár az alapvető fogásokat megtanuljuk, azzal mégis tisztában kell lennünk, hogy ha űrrepülünk vagy éppen űrsétát hajtunk végre, akkor ezzel sok fáradságot takarítunk meg más űrhajósok számára, és segítünk megoldani azokat a műszaki problémákat, amelyekkel a kollégáink a világűrben szembetalálják magukat, ezenkívül hozzájárulunk a jövőben használható új eszközök és módszerek kifejlesztéséhez. A legtöbb időnket a kiképzéssel töltjük, tanórákon veszünk részt – nem is kevésen –, és vizsgázunk. Esténként és a hétvégéken pedig tanulunk. Mindezeken felül itt a Földön is vannak hivatalos kötelezettségeink, amelyek során a világűrben tartózkodó űrhajósok munkáját segítjük, ami úgyszintén döntő jelentőségű a saját képességeink fejlesztése szempontjából is.

Az eltelt évek alatt sok különféle feladatot láttam el, kezdve onnan, hogy bizottságokban ültem, egészen odáig, hogy a Nemzetközi Űrállomást irányító részleg vezetője voltam Houstonban. A leghosszabb ideig végzett földi munkaköröm, ahol érzésem szerint a leghasznosabb munkát végeztem, a földi kapcsolattartó (CAPCOM, capsule communicator) feladata volt. A földi kapcsolattartó a legfontosabb információközvetítő az irányítóközpont és a Föld körül keringő űrhajósok között. A feladat végtelen kihívást jelent, olyan keresztrejtvény, amelyik ugyanolyan gyorsan nő, mint ahogy haladunk a megfejtéssel.

A Johnson Űrközpontban (JSC) működő irányítóközpont (MCC, Mission Control Center) a legfélelmetesebb és a szellemileg legnagyobb kihívást jelentő osztályterem a világon. A teremben ülők mindegyike egy adott műszaki területen fáradságos munkával megszerzett szakértelem birtokában van. Ezek az emberek – a pókokhoz hasonlóan – a háló legcsekélyebb rezdülésére is érzékenyek, azonnal készen állnak a problémák megragadására és a feladatok hatékony elvégzésére. A kapcsolattartónak távolról sem ilyen mélyek a műszaki ismeretei, viszont az övé a működő értelmet megtestesítő hang. 1996-ban kaptam először ezt a feladatot, és hamar rájöttem, hogy már addigi egyetlen űrrepülésem tapasztalata is elegendő ahhoz, hogy el tudjam dönteni, mit érdemes kérni az űrben dolgozó személyzettől, és ami még fontosabb, mikor. Ha az irányítóközpont valamelyik szakértője azt javasolta, hogy az űrhajósok hajtsák végre az X feladatot, akkor nekem tisztában kellett lennem azokkal a logisztikai nehézségekkel, amelyeket nem tud érzékelni az, aki még nem járt a világűrben. Hasonlóképpen, a legénység tudta, hogy én beleélem magamat az ő helyzetükbe, megértem az igényeiket és az előttük álló kihívásokat, mert én magam is jártam már a világűrben. A CAPCOM nem annyira közvetítő, mint inkább tolmács, aki folyamatosan elemzi a beérkező információkat és a körülményeket, számtalan gyors döntést hoz, utasításait pedig az űrben dolgozó személyzetnek és a houstoni földi csapatnak adja tovább. Olyan ez, mintha valaki egy személyben lenne edző, hátvéd, vízhordó fiú és a szurkolói kórus karmestere.

Egy éven belül vezető kapcsolattartó lettem, az űrrepülőgépek 25 repülése alatt dolgoztam ilyen minőségemben. A munkakörnek egyetlen hátulütője volt: ha az indítást elhalasztották (ami a Canaveral-fokon az időjárás miatt gyakran előfordult), akkor könnyen felborultak a családi vakációra szőtt tervek. Sajnos, a CAPCOM távmunkában nem láthatja el a feladatát. Ezzel együtt én a megbízatások koronájának, egy újabb tanulási lehetőségnek tekintettem ezt a feladatot. Megtanultam, hogyan kell az irányítóközpont belső csatornáján folyó, rövidítésektől és szakkifejezésektől hemzsegő beszélgetéseket úgy tömöríteni és összefoglalni, hogy a lényegi információt a legénység számára érthető formában és – reményeim szerint legalábbis – némi humorral fűszerezve tudjam továbbadni. Amikor nem a JSC-ben a pultnál ültem, akkor együtt tanultam a kijelölt legénységekkel, hogy első kézből tapasztaljam meg az űrhajósok reakcióit, személyes erősségeiket és gyenge pontjaikat. Ez segített abban, hogy a szószólójuk legyek, amikor az űrben vannak, egyúttal megismertem a kiképzésükkel és a majdan a világűrben általuk használandó eszközökkel, berendezésekkel kapcsolatos szakkifejezéseket. Szerettem ezt a munkát, nem utolsósorban azért, mert érezhettem és láthattam saját közvetlen hozzájárulásomat minden egyes küldetéshez. A küldetések logója mindig kint függött az irányítóközpont falán. A leszállás után nemcsak a kollektív teljesítmény színes jelképként tekinthettem ezekre a képekre, hanem a legyőzött kihívások, megoldott bonyolult feladatok és a szinte lehetetlen dolgok megvalósításának személyes jelképét is láttam bennük.

Amikor legközelebb, 2001 áprilisában az STS–100 küldetés tagjaként a világűrbe jutottam, már sokkal mélyebben értettem az űrrepülés rengeteg apró elemből összeálló, átfogó képét, mert immár nem csak az általam személyesen hozzátett apró darabkára volt rálátásom. Nem akarom azt a látszatot kelteni, mintha nem örültem volna, ha hamarabb nyílik lehetőségem az újabb űrrepülésre (az amerikai űrhajósok érthető módon előnyben voltak az űrrepülőgépek személyzetének kijelölésekor – hiszen a jármű az Egyesült Államokban készült és az amerikai kormány tulajdonában állt). Ahhoz azonban kétség sem férhet, hogy az első és a második űrrepülésem között a Földön töltött hat év alatt sokkal jobb űrhajós lett belőlem, aki sokkal többet tud hozzáadni a közös vállalkozás sikeréhez – idelent a Földön és odafent a Föld körül egyaránt.

Az STS-100 repülésre négy teljes évvel a tervezett start előtt kezdtem meg a felkészülést. Repülésünk célpontja, a Nemzetközi Űrállomás (ISS, International Space Station) akkor még nem is létezett; első darabjait csak 1998-ban állították pályára. Legfontosabb feladatunk a Canadarm2 nevű, hatalmas, külső robotkar felszerelése volt, amellyel meg lehet ragadni a műholdakat vagy űrhajókat, terheket és űrhajósokat lehet vele ide-oda mozgatni, és ami a legfontosabb, ezt használták az ISS többi részének összeállításához. Úgy tervezték, hogy az űrrepülőgépek ezután folytatják a modulok és a laboratóriumi egységek űrbe szállítását, amelyeket azután a Canadarm2 segítségével illesztenek a helyükre. Ez volt a világ legdrágább és legbonyolultabb építődaruja, amelynek felszereléséhez és üzembe helyezéséhez nem is egy, hanem két űrsétára (EVA, extra vehicular activity) volt szükség – ráadásul én lettem az EV1, vagyis az űrséta vezetője, jóllehet előtte még soha nem jártam az űrhajón kívül.

Az űrséta olyan, mint a sziklamászás, a súlyemelés, egy kisebb berendezés megjavítása és egy bonyolult páros tánc eljárása – mindez egyidejűleg, miközben ormótlan ruhát viselsz, amelyik dörzsöli a csuklódat, az ujjaid hegyét és a nyakadat. A súlytalanságban sok egyszerű feladat végrehajtása hihetetlenül nehézzé válik. Ha villáskulccsal meg kell lazítanunk egy csavaranyát, az olyan, mintha korcsolyát csatolva és kapuskesztyűt húzva kellene kereket cserélnünk. Éppen ezért minden egyes űrsétához részletes koreográfia készül. Több száz ember sokéves, szívós és sokszor észrevétlen munkájával minden apró részletet – és minden váratlan eshetőséget – alaposan végiggondolnak. Erre a legapróbb részletekre is kiterjedő tervezésre azért van szükség, mert minden űrséta veszélyes. Az emberi élet számára alapvetően alkalmatlan közegben, a világűr vákuumában kell dolgoznunk. Ha bajba kerülünk, nem tudunk egyszerűen visszarohanni az űrhajóba.

Az űrsétára éveken keresztül készültem a Semleges Súlytalansági Laboratóriumban (NBL, Neutral Buoyancy Lab), amelyik lényegében egy óriási úszómedence a JSC-ben. Az első űrrepülésem alatt és az irányítóközpontban szerzett tapasztalataim alapján jobban megtanultam fontossági sorrendet felállítani a dolgok között, meg tudtam állapítani, mi igazán fontos, szemben azzal, amit csak