Sabrina Jeffries

A csábítás iskolája

Sabrina Jeffries

A csábítás
iskolája

Hercegi kör 1.

A mű eredeti címe

Project Duchess

Copyright © 2019 by Sabrina Jeffries, LLC

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,

NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation © Harcsa Henrietta

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HARCSA HENRIETTA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 514 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Joyce Ratley-nek,

aki sok-sok csodás éven át gondoskodott a közösségünkben az autista felnőttekről és gyerekekről, és tanította őket. Hiányozni fog a bölcsességed, és hiányozni fognak a csodálatos módszereid.

Tudom, hogy még ennél is nagyszerűbb dolgokra vagy hivatott.

És az ügynökömnek, Pam Ahearnnek, a The Ahearn Agencytől, aki harmincegy éve áll mellettem jóban és rosszban.

Remélem, még sok közös év vár ránk!

London Society Times
AZ ÖZVEGY HERCEGNÉ A HARMADIK FÉRJÉT
VESZÍTI EL

Ahogy ígértük, kedves olvasóink, minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy mielőbb megoszthassuk önökkel a legfrissebb pletykát, amely valóban rendkívül megdöbbentő. A hölgy, akit valaha Lydia Fletcherként ismertünk, most már elmondhatja magáról – bármennyire kétes dicsőség is ez –, hogy három herceg felesége és özvegye lehetett, ezek pedig: Greycourt negyedik hercege, Thornstock második hercege és Armitage nemrég elhunyt negyedik hercege.

Ráadásul mindegyiket sikerült egy örökössel, sőt az egyik esetben még egy második fiúval is megajándékoznia – bár azt azért kénytelenek vagyunk hozzátenni, hogy az eredmények meglehetősen vegyesek. Mert ugyan a fia, Fletcher Pryde, Greycourt ötödik hercege megtízszerezte az apja vagyonát, azt rebesgetik róla, hogy emellett egy kicsapongó életet élő agglegényekből álló titkos társaság vezetője is egyben. Tekintve, hogy mennyire tartózkodó a fent nevezett úriember, elég nehéz elképzelni róla, hogy hajlamos lenne efféle céltalan viselkedésre, de ahogy mondani szokás: hamu alatt lappang a tűz.

Sokkal könnyebb lenne elhinni egy ilyen pletykát az özvegy hercegné második fiáról, Marlowe Drake-ről, Thornstock harmadik hercegéről, aki állítólag sosem táncolt még egyetlen olyan könnyűvérű nőcskével sem, aki ne tetszett volna neki. Az ikertestvére, Lady Gwyn miatt viszont, aki csak nemrég bukkant fel Londonban, a jövőben minden efféle vállalkozása sokkal nehezebben megvalósíthatónak ígérkezik, hiszen a herceg kénytelen lesz az ő udvarlóin is rajta tartani a szemét, ha nem akarja, hogy kicsússzon a kezéből az irányítás. Lady Gwyn első szezonja bizonyára igazán érdekes lesz, mi pedig elragadtatott odaadással figyeljük majd minden egyes lépését.

Végül elérkeztünk Sheridan Wolfe-hoz, Armitage ötödik hercegéhez, aki élete nagy részében Poroszországban élt, ahol a néhai édesapja nagykövetként tevékenykedett. Igazi enigma ő a családon belül, a társaság tagjai közül sokan egyáltalán nem ismerik, bár nagy valószínűséggel minden gond nélkül talál majd magának valami gazdag örökösnőt, aki kész lemondani a hozományáról a ritkaságszámba menő hercegnéi pozícióért cserébe. Amennyiben így lesz, az illető hölgynek igencsak csipkednie kell majd magát, hogy minél hamarabb egy örökössel és egy második fiúval ajándékozza meg őt, hiszen a herceg öccse, Lord Heywood Wolfe ezredes készen áll arra, hogy átvegye a helyét szükség esetén.

Valójában az özvegy hercegné, Lydia összes utódja jobban tenné, ha mielőbb örökösről gondoskodna magának, tekintve, hogy mennyire nagy hajlama van a család hercegeinek arra – és az ember ezt csak egy borzongás kíséretében képes kiejteni a száján –, hogy idő előtt távozzanak az élők sorából.

A temetésre Lincolnshire-ben, Armitage Hallban kerül majd sor.

Első fejezet
London, 1808. szeptember

Egy szép, őszi délutánon Fletcher Pryde, Greycourt ötödik hercege határozott léptekkel felsietett a Mayfairben álló városi háza lépcsőjén. Nagyon elmerült a gondolataiban, amelyek az üzleti ügyei körül forogtak. Valószínűleg éppen ennek köszönhetően nem figyelt fel a sokatmondó kifejezésre a komornyikja arcán, amikor bevonult a bejárati ajtón.

– Kegyelmes uram, úgy érzem, kötelességem felhívni a figyelmét arra, hogy...

– Ne most, Johnston! Nyolckor vacsorára vagyok hivatalos, és abban reménykedem, hogy előtte még sikerül elcsípnem a jó öreg Brierlyt a klubjában. Éppen eladni készül egy területet a devoni birtokom közelében, amit feltétlenül meg kell szereznem, hogy további fejlesztéseket eszközölhessek. És még néhány jelentést is át kell néznem, mielőtt egyáltalán szóba elegyedhetnék vele.

– Még több föld, Grey? – csendült fel egy egyértelműen fiatal, női hang. – Néha van egy olyan érzésem, hogy éppolyan lelkesen költöd a pénzed birtokokra, mint ahogy a nők szép ruhákra. De ha számításba veszem a hírnevedet, miszerint igazán ravasz tárgyalópartner vagy, valószínűleg kevesebbet fizetsz náluk.

Grey a hang forrása felé pördült.

– Vanessa! – Ezután komor pillantást vetett Johnstonra. – Miért nem szóltál, hogy a hölgy itt van?

A komornyik szeme egy egészen kicsit megrebbent, ennél közelebb még sosem járt ahhoz, hogy forgatni kezdje.

– Tettem rá egy kísérletet, uram.

– Á, igaz! Azt hiszem, valóban így volt.

Grey elnéző mosollyal fordult Vanessa Pryde felé. Huszonnégy évével a lány tíz évvel volt fiatalabb nála, és ő sokkal inkább a kishúgaként tekintett rá, nem pedig az első unokatestvéreként.

Megszabadult a kalapjától, a kesztyűjétől, valamint a nagykabátjától, majd átadta őket az inasnak. A szolga, aki úgy meredt Vanessára, mint valami koldus egy hercegnőre, nem volt ismerős számára. És bár megértette a lelkesedését a lány iránt, akit szív alakú arca, tökéletesen arányos alakja és sűrű, szénfekete, göndör haja miatt mindenki igazán elbűvölő jelenségnek tartott, az efféle viselkedés mégis teljesen helytelennek bizonyult egy inas részéről.

Grey lesújtó tekintettel mérte végig a fickót, ami az egyik specialitása volt. Amikor az inas válaszul elvörösödött, és sietősen távozott, Johnston közelebb lépett, és halkan így szólt:

– Elnézést kérek, kegyelmes uram! A fiú még új. Ígérem, hogy lesz hozzá néhány keresetlen szavam.

– Azt el is várom. – Azzal Grey ismét Vanessa felé fordította a figyelmét, akinek a jelek szerint fel sem tűnt a szóváltás. – Nem számítottam rád.

– Pedig kellett volna, kuzin. – Vanessa művészi mozdulattal pukedlizett, majd pajkos mosolyt villantott Grey felé. – Vagy helyesebb lenne „leendő jegyesemként” utalnom rád?

– Ezzel még csak ne is viccelődj! – morgolódott Grey. Valahányszor elképzelte magát Vanessa férjeként, csak arra tudott gondolni, milyen volt a lány pólyás kisbabaként, az apja, Eustace Pryde karjában, aki emellett Grey bácsikája is volt, és világossá vált számára, hogy képtelen lenne elvenni a lányt. Látta Vanessát felnőni, így el sem tudta őt képzelni a felesége szerepében.

Szerencsére Vanessa sem óhajtott feleségül menni hozzá. Ez volt az oka annak, hogy valahányszor a lány nagyravágyó anyja átküldte őt Greyhez, méghozzá azzal az utasítással, hogy kerüljön valamiféle kompromittáló helyzetbe vele, ami miatt a férfi végül kénytelen lenne az oltár elé vezetni, az idejük nagy részét azzal töltötték, hogy kiötöljenek valami hihető magyarázatot arra vonatkozóan, miért is sikerült Vanessának „éppen elkerülnie” a herceget.

– Ne aggódj! – Vanessa halkan felnevetett. – A komornám is velem tartott. És szokás szerint most is megesküszik majd mindenre, ami szent, hogy igazat mondunk, bármilyen mentséget főzünk is ki a mama számára. Szóval, gyere, és csatlakozz hozzánk egy teára a szalonban!

Mennyire jellemző Vanessára, hogy a megjelenése után azonnal a kezébe is veszi a háztartás irányítását! Ahogy végigvonultak a folyosón, Grey így szólt a lányhoz:

– Remekül nézel ki.

Vanessa illegette magát egy kicsit, majd előretáncolt, és miközben a szoknyája suhogva lengedezett a lába körül, ő megpördült, hogy szembenézzen Greyjel, aki ennek hatására megállásra kényszerült.

– Szóval tetszik az új ruhám? Nem fogom elárulni a mamának. Saját kezűleg választotta, méghozzá azzal a céllal, hogy kísértésbe hozzon téged. Azt mondtam neki ugyanis, hogy a sárga a kedvenc színed.

– Gyűlölöm a sárgát.

A lány kék szeme huncutul megcsillant.

– Pontosan.

Grey hangosan felnevetett.

– Te, kedvesem, igazán csintalan nőszemély vagy. Ha csak tizedannyi energiát fektetnél abba, hogy találj magadnak egy férjet, mint amennyit az anyád bosszantásába fektetsz, akkor legalább húsz férfi esedezne a kegyért, hogy feleségül vehessen.

Ennek hallatán a lány szemmel láthatóan elkedvetlenedett.

– Már most is ez a helyzet. De tudod, milyen a mama. Amíg te is elérhető vagy, nem hajlandó engedni, hogy fogadjam egy olyan férfi udvarlását, aki nem érhet fel hozzád. – Vanessa megfenyegette az ujjával Greyt. – Szóval, megtennéd a kedvemért, hogy megházasodsz végre? Bárkit elvehetsz, engem kivéve, rendben? Máskülönben egészen biztosan vénlányként fogok meghalni.

– Veled az sosem történhet meg, és ezzel mindketten tisztában vagyunk. – Grey gyanakvóan összehúzta a szemét, és így meredt a lányra. – Álljunk csak meg egy pillanatra! Van egy bizonyos valaki, akire máris szemet vetettél?

Amikor Vanessa válaszul elpirult, Greynek riadalom támadt a szívében, az unokatestvérének ugyanis rettenetes volt az ízlése a férfiak terén.

– Ki az? – szegezte neki a kérdést követelőzően.

A lány felszegte az állát.

– Nem fogom elárulni neked.

– Mert tudod, hogy nem helyeselném, ami azt jelenti, hogy az illető egyáltalán nem illik hozzád.

– Ez nem igaz! Ő egy költő.

A pokolba! Vanessának éppen akkora szüksége volt arra, hogy feleségül menjen egy költőhöz, mint Greynek arra, hogy megtanuljon főzni. De persze...

– Egy híres költő? – kérdezte reménykedve. Ha a fickó vagyonos, akkor akár lehet is valami a dologból. Bárki veszi is el végül Vanessát, annak nagyon gazdagnak kell lennie, ha másért nem, hát azért, hogy képes legyen biztosítani a fedezetet a rengeteg ruhára, amit a lány venni szokott magának.

Vanessa sarkon fordult, és továbbmasírozott a szalon felé.

– Az lesz. A támogatásommal és a bátorításommal.

– Uram, irgalmazz! – Grey szánalmat érzett ez iránt a költő iránt, bárki legyen is. – Feltételezem, hogy az anyád nem helyesli a dolgot.

– Eszem ágában sincs elmondani neki – horkant fel gúnyosan Vanessa, miközben belépett a szalonba, ahol a komornája egyenes derékkal üldögélt a kanapén, semmitmondó kifejezéssel az arcán. Kétségtelenül megszokta már, hogy lobbanékony munkáltatója szöges ellentéteként szolgáljon.

– Akkor a kapcsolat még nem jutott el a komoly érdeklődés szintjére – jegyezte meg Grey, és megkönnyebbülés árasztotta el, amiért nem kellett még ezt is felvennie azoknak az ügyeknek a listájára, amelyek a figyelmét követelték. Egyelőre élt benne a remény, hogy sikerül odaérnie Brierly klubjába, mielőtt a férfi távozna onnan.

– Hogyan juthatna el bármilyen szintre is? – Vanessa felkapott egy teasüteményt, és a tőle megszokott lelkesedéssel el is fogyasztotta. – A mamát annyira lefoglalják a kettőnk összeboronálására tett kísérletek, hogy arra sem vagyok képes rávenni, hogy elvigyen olyan eseményekre, amelyeken esetleg a... barátom is részt vehet. – A lány komor pillantást lövellt Grey felé. – És a rólad keringő legfrissebb pletykának hála megint akcióba lendült. Tényleg elhiszi az összes marhaságot azzal kapcsolatban, hogy egy kicsapongó életet élő agglegényekből álló titkos társaság vezetője vagy.

Grey felhorkant.

– Soha nem lennék a vezetője semminek, ami ennyire unalmas és kiszámítható. Se időm nincs rá, se pedig hajlandóságom, és az ilyen magas szintű diszkréció fenntartása egyszerűen túl nagy erőfeszítést igényelne, pláne ha figyelembe vesszük az emberi természet gyarlóságát. Remélem, megmondtad neki, hogy én inkább a birtokaimra összpontosítom az energiámat.

– Megtettem, de nem hitt nekem. Sosem szokott hinni.

– Ennek ellenére ideküldött, hogy kikezdj ennek a titkos, kicsapongó társaságnak a vezetőjével. Nem találok semmi logikát a gondolkodásmódjában.

– A pletyka miatt csak még elszántabban szeretne férjhez adni hozzád. Hm.

– Valószínűleg attól tart, hogy a „kicsapongó” életmódom felemészti a teljes vagyonomat, még mielőtt megszerezhetnél engem és a hercegségemet az utódaink számára.

– De az is lehet, hogy azt hiszi, egy ilyen féktelen vágyaktól vezérelt férfit könnyű lenne manipulálni. Pedig jobban ismerhetne téged ennél. Én minden kétséget kizáróan jobban ismerlek. Nincs benned semmi, ami féktelen lenne. – Vanessa megkocogtatta az állát az ujjával. – Persze természetesen létezik egy másik lehetőség is, méghozzá az, hogy a mama kezdte terjeszteni a pletykát arról a titkos társaságról.

– Mégis mi célból?

– Abban reménykedik, hogy ha kevésbé vonzó színben tüntet fel, azzal megszabadulhat az esetleges vetélytársaimtól.

– Nem szívesen mondom ezt, kedvesem, de nekem úgy tűnik, hogy ritkán csökken a vetélytársak száma, ha pletykák kapnak szárnyra egy férfi csapodár természetével kapcsolatban. Amennyiben tényleg ez volt az anyád terve, akkor nagy ostobaság volt a részéről. És csak alátámasztja a pletykákkal kapcsolatos véleményemet: az efféle mendemondák semmi másra nem jók, csak arra, hogy szórakoztassák az unatkozó embereket. Ha a társaság tagjai csupán tizedannyi energiát fektetnének abba...

– Tudom, tudom. Mindannyian felületesek vagyunk, és nincs egy szemernyi hasznunk sem – szakította félbe Greyt Vanessa pajkosan. – Egyedül beléd szorult némi józan ész.

Amikor a komorna ennek hallatán úgy nézett ki, mint aki mindjárt felrobban a visszafojtott nevetéstől, Grey szomorkás arckifejezéssel fordult Vanessa felé.

– Komolyan azt gondolod, hogy ennyire fellengzős és arrogáns vagyok, kedvesem?

– Az nem kifejezés. – Aztán a lány egy mosollyal enyhített a vád élén. – És ha már itt tartunk, ideje távoznom. – Ekkor a komorna megköszörülte a torkát, Vanessa pedig így folytatta: – Ó, igaz is! Majdnem megfeledkeztem róla. Ezt neked hoztam. – Előhalászott egy lepecsételt levelet a retiküljéből. – Hozzánk küldték a te házad helyett. Ami elég furcsa. Talán az édesanyád hallott róla, hogy hetek óta nem tetted be ide a lábad. Mondjuk, azt nem tudom, miért feltételezte, hogy minket gyakrabban megtisztelsz a jelenléteddel.

Grey ügyet sem vetett a mellkasában hirtelen megjelenő fojtogató érzésre.

– Nagyon is tisztában vagy ennek az okával.

Vanessa egy nehéz sóhajjal közelebb lépett, és lehalkította a hangját, hogy csak a férfi hallhassa a mondandóját.

– Muszáj még mindig büntetned az édesanyádat?

– Ne légy nevetséges! – vágta rá Grey könnyedén, hogy leplezze a lelkiismeret-furdalást, amely hirtelen a hatalmába kerítette. – Nem büntetem. Különben is, ott van neki a többi gyermeke társaságként. Semmi szüksége arra, hogy én is őt ajnározzam.

Vanessa szipogott egyet.

– Mintha hajlandó lennél bárkit is ajnározni! És igenis bünteted őt, akár hajlandó vagy beismerni, akár nem.

Amikor meglátta a lány szemében csillogó szánalmat, Grey azonnal megbánta, hogy bármit is mondott az anyjával kapcsolatban.

Megragadta a levelet, de Vanessa nem volt hajlandó elengedni.

– Szeret téged, ugye tudod?

– Igen, tudom. – Grey nem tudta, mi mást mondhatna. A maga módján ő is szerette az anyját.

Már éppen készült a felöltője zsebébe csúsztatni a levelet, de megtorpant. Ahhoz képest, hogy az anyjától érkezett, a küldemény túlságosan vékonynak tűnt. Grey szívét rettegés fogta el, ezért felnyitotta, és egy rendkívül rövid üzenetet talált benne:

Legdrágább Greyem!

Sajnálattal tájékoztatlak, hogy a mostohaapád távozott az élők sorából. A temetést Armitage Hallban tartjuk, kedden.

Sok szeretettel:

Anya

Ui.: Kérlek, gyere el! Nem vagyok képes nélküled végigcsinálni a dolgot.

Grey kábultan meredt a szavakra. Maurice, az egyetlen apa, akit valaha is ismert, halott volt.

Kérlek, gyere el! Nem vagyok képes nélküled végigcsinálni a dolgot.

Szentséges atyaúristen! Az anyját minden bizonnyal lesújtották a történtek.

A jelek szerint megmutatkozhatott az arcán a gyötrelem, mert Vanessa kikapta a levelet a kezéből, és elolvasta, aztán pedig elszörnyedve nézett fel rá.

– Ó, Grey! Milyen rettenetes! Annyira sajnálom!

– Köszönöm! – motyogta a férfi, bár úgy érezte magát, mint valami csaló. Alig találkozott Maurice-szal, amióta a család néhány hónappal ezelőtt hazatért Poroszországból. Hagyta, hogy a keserűség, amit érzett, éket verjen kettőjük közé, most pedig már túl késő volt.

Vanessa ismét átfutotta a levelet, és közben komoran ráncolta a homlokát.

– Maurice... Ő Sheridan apja, nem igaz? Gondolom, most herceg lesz belőle.

Greynek azonnal feltűnt a lány hangjában bujkáló különös mellékzönge.

– Sheridan? Mióta vagy ennyire bizalmas viszonyban a féltestvéremmel? Csak egyszer találkoztál vele.

– Valójában háromszor keresztezték egymást az útjaink – mormolta Vanessa. – Sőt, kétszer még táncoltunk is egymással.

Ajjaj! Sheridan jobban teszi, ha vigyáz Vanessával. Ha egy férfi igazán felkeltette az érdeklődését, a lány nem eresztette.

– Ugye nem ő az a „költő”, akire szemet vetettél?

A Grey hangjában megbúvó él hallatán Vanessa felkapta a fejét.

– Ne légy nevetséges! Sheridannek egyáltalán nincsenek költői gondolatai.

A lánynak ebben igaza volt, de vajon honnan tudhatta?

– Most, hogy herceg lett belőle, Armitage-nak kell majd hívnod.

– Eggyel több ok arra, hogy semmiféle érdeklődést ne mutassak iránta. Soha nem mennék feleségül egy herceghez, nem számít, mit akar a mama. Ti mindannyian túl... túl...

– Fellengzősek és arrogánsak vagyunk?

Mintha csak ekkor döbbent volna rá, hogy nem lenne szabad sértegetnie egy olyan embert, aki most veszítette el az egyik közeli hozzátartozóját, Vanessa összerezzent.

– Valami ilyesmi. – Grey ehhez nem fűzött semmilyen megjegyzést, ezért a lány még hozzátette: – Az biztos, hogy jó néhány herceg akad a családodban.

– Ez történik, amikor az ember anyja háromszor is jól megy férjhez.

– Valóságos dinasztiát fog maga után hagyni. Egyesek ezt kitűnő tervezésnek neveznék.

– Biztosíthatlak, hogy nem állt szándékában háromszor is megözvegyülni! – csattant fel a férfi.

Vanessa lesújtva nézett fel rá.

– Persze hogy nem. Sajnálom, Grey! Ez nagy tapintatlanság volt a részemről.

A herceg a mutató- és a hüvelykujja közé szorította az orrnyergét.

– Nem, én csak... Felkavart ez a hír.

– Abban biztos vagyok. Ha tehetek érted bármit...

Grey erre nem mondott semmit, mert teljesen lekötötte a gondolatait a tény, miszerint Sheridan lett Armitage hercege. Maurice mindössze néhány hónapig viselte a címet, és most az idősebb fia volt kénytelen a nyomdokaiba lépni. Ez eléggé sokkoló lehetett számára. Grey tudta, hogy muszáj Armitage Hallba mennie, ha másért nem, hát azért, hogy segítsen Sheridannek és az anyjának a keddi temetés megszervezésében.

De álljunk csak meg egy percre! Ma vasárnap van. De melyik vasárnap? A pokolba! Lehetséges, hogy máris lemaradt a mostohaapja temetéséről?

– Mikor kaptátok ezt a levelet? – kérdezte.

A komornától érkezett a felelet:

– Azt hiszem, most pénteken, kegyelmes uram.

– Igen, így van – erősítette meg Vanessa. – Pénteken.

Armitage Hall egy Sanforth nevű város közelében volt. Ha Greynek sikerülne elcsípnie az inasokat, még mielőtt kipakolnák az utazóládáját, akkor felölthetné a gyászruháját, és egy órán belül ismét úton lehetne. Könnyedén odaérhetne másnapig Lincolnshire-be.

– Mennem kell – jelentette ki, és ezzel el is indult az ajtó felé.

– Veled tartok – felelte Vanessa.

– Ne légy nevetséges! – csattant fel Grey, mielőtt még az unokatestvére komornája tiltakozni kezdhetett volna. – Szépen hazamész az anyádhoz, méghozzá a bevett szokás szerint, és megmondod neki, hogy nem találtál itt. Ezúttal tökéletesen elfogadható indokod van arra, hogy miért nem sikerült találkoznod velem. Egyszerűen közlöd vele, hogy már értesültem a mostohaapám haláláról, és elindultam Lincolnshire-be. Értjük egymást?

– De... hogyan értesülhettél róla, ha nem adtam át neked a levelet?

– Mondd azt, hogy a szolgák tájékoztatása szerint már kézhez kaptam egyet itt! – Grey szép fokozatosan kezdte visszanyerni a hidegvérét. – Valószínűleg amúgy ez igaz is, csak még nem néztem rá a levelezésemre. Az anyámnak nem szokása semmit a véletlenre bízni. Minden bizonnyal több üzenetet is kiküldött. – Annak ellenére, hogy a gyász miatt vélhetően meglehetősen szétszórt lehetett.

Vanessa óvatosan megérintette a karját.

– Grey, valakinek melletted kell maradnia. Szemmel láthatóan felzaklattak a történtek.

– Jól megleszek. – Úgy bizony, az ördögbe is! – Most pedig menj szépen! Meg kell tennem a szükséges előkészületeket, hogy mielőbb indulhassak.

– Rendben. – Vanessa egy biccentéssel jelzett a komornájának, aki csatlakozott hozzá. – Beszámolok a mamának a téged ért veszteségről. Talán ennek hatására egy időre visszafogja magát, és kevesebbet intrikál majd.

– Valahogy ebben kételkedem. – Grey közelebb hajolt a lányhoz, és suttogva folytatta: – Légy óvatos a költőddel, kedvesem! Jobbat érdemelsz.

Vanessa elhúzta a száját.

– Amúgy sem hiszem, hogy lesz esélyem közelebb kerülni hozzá, amíg tart számodra a gyász időszaka. A mama ragaszkodni fog hozzá, hogy kivárjam, amíg ismét elérhetővé válsz, és nem fogja hagyni, hogy bárkivel is találkozgassak, amíg ez be nem következik.

– Helyes. Nem szeretnék azon aggódni, hogy esetleg rangodon aluli házasságot kötsz a távollétem alatt, én pedig nem tehetek semmit, hogy megakadályozzam.

A lány felszegte az állát, és elindult az ajtó felé.

– Tudod, vannak előnyei is annak, ha az ember szerelemből megy férjhez. Esküszöm, a házasságról alkotott nézeteid miatt néha kísértetiesen emlékeztetsz a mamára – vetette oda a férfinak búcsúzóul, aztán kitáncolt a helyiségből, a komornája pedig kissé lemaradva követte.

Milyen nevetséges! Grey egyáltalán nem hasonlított Cora nénikéjére, aki egy kapzsi hárpia volt. Ő egyszerűen csak józanul gondolkodott. Az ő szemében a szerelem nem képezte az egyenlet részét, mivel pénzügyi szempontból nézve semmiféle értéket nem képviselt. Amikor majd megnősül, egy gyakorlatias nőt fog feleségül venni, akinek elég lesz egy gazdag hercegség, és nem építget légvárakat, nem táplál hiú reményeket holmi érzelmekkel vagy szerelemmel vagy bármi egyéb hasonló romantikus ostobasággal kapcsolatban.

Grey ugyanis fájdalmas tapasztalatok árán volt kénytelen megtanulni, hogy ne engedjen senkit a szíve közelébe.

Második fejezet
Anglia, Lincolnshire

A méltóságos Miss Beatrice Wolfe Armitage Hall előtt álldogált, és kritikus szemmel méregette a bejáratot. A temetés alkalmából készített címeres lobogót kiakasztották az ajtóra – ezúttal nem ferdén –, a boltíveket és az ablakokat pedig fekete fátyolszövettel vonták be. Így tűnt illőnek, és ez egy herceg esetében elvárható volt.

Beatrice nem járt el ennyire gondosan Armie bácsi esetében, ahogy ő és a testvére, Joshua nevezték Armitage előző hercegét. Elég volt felidéznie Armie bácsi utolsó éveit, és azt, hogy hányszor próbálta megfogdosni, vagy hányszor csapott a fenekére, amikor átjött Armitage Hallba, és máris megfagyott a vér az ereiben.

Maurice bácsi viszont, aki Armie bácsi halála után megörökölte a hercegi címet, mindig tiszteletteljesen és kedvesen bánt vele. Ő és Lydia néni visszahozták a fényt és a nevetést a házba, és olyan lett minden, mint a régi szép időkben.

Most azonban ismét ott lebegett a hely fölött a halál komor árnyéka, és Beatrice-nek könnyek szöktek a szemébe. Hiszen mindössze egy héttel ezelőtt távolították el a fekete fátyolszövetet és a címeres lobogót, amit Armie bácsi halálának az alkalmából készítettek! Két herceg földi útja ért véget mindössze néhány hónap leforgása alatt! Micsoda tragédia!

Ekkor az unokatestvére, Sheridan bukkant fel az ajtóban, aki az elmúlt néhány nap megpróbáltatásai után úgy nézett ki, mint valami kísértet. Nagyon közel állt az apjához, és sokkal jobban a szívére vette a halálát, mint bárki más, Lydia nénit kivéve. Kétség sem férhetett hozzá, hogy Sheridan öccsét, Heywoodot is rosszul érinti majd, de mivel Heywood a hadseregben szolgált, és nagy valószínűséggel még nem is jutott el hozzá az apja halálának a híre, Beatrice ezt nem tudhatta biztosan.

Sheridan halvány mosolyt villantott rá.

– Elnézést a zavarásért, Bea, de az anyám küldött, hogy nézzem meg ismét, nem érkezett-e meg időközben Grey. – A férfi végigjártatta a tekintetét a lány mögött elterülő kocsifelhajtón. – Látom, hogy még nem. Ugyanis, ha megérkezett volna, akkor állna itt egy szörnyen elegáns utazókocsi.

Beatrice felnevetett. Kedvelte az unokatestvérét, aki a huszonnyolc évével mindössze két évvel volt idősebb nála, így nem érezte feszélyezve magát a társaságában. A családtagok közül senki sem fektetett túl nagy hangsúlyt a formaságokra, Sheridan pedig különösen nem, bár vélhetően ez hamarosan megváltozik.

– Neked is lesz egy szörnyen elegáns utazókocsid most, hogy Armitage hercege lettél.

– Igazából ez nem túl valószínű. – Sheridan arca elkomorult. – Attól tartok, hogy a hercegség rossz állapotban van. Nincs pénz elegáns hintókra. Egy kis szerencsével talán javíthatok majd a helyzeten, de az nem egyik napról a másikra fog bekövetkezni. És nem számítottam rá, hogy ilyen hamar megöröklöm az egészet.

– Tudom. Annyira sajnálom! Hogy viseli a dolgot Lydia néni?

Sheridan felsóhajtott.

– Nem túl jól. Mindannyiunkat váratlanul ért. – A férfi tekintete a hatalmas, fűvel borított terület végében lévő erdő felé tévedt, és megfeszültek az izmai. – A... ööö... a bátyád tervezi, hogy részt vesz a temetésen?

Beatrice nyelt egy nagyot. Joshua finoman szólva is eléggé nehéz természetű volt.

– Biztos vagyok benne, hogy igen – hazudta, hiszen semmiben sem lehetett biztos a bátyjával kapcsolatban. Úgy tűnt azonban, hogy a szavai megkönnyebbüléssel töltötték el Sheridant.

– Remek. Nem látjuk olyan gyakran, mint szeretnénk.

– Én sem találkoznék vele, ha nem ugyanabban a házban élnék, mint ő. Joshua nem igazán kedveli az embereket. – Ez egy igazán enyhe kifejezés volt. Nem mintha Beatrice hibáztatta volna érte, tekintetbe véve a körülményeit, de elhatározta, hogy minden tőle telhetőt megtesz annak érdekében, hogy meggyőzze: a temetésen való részvétel a legkevesebb, amivel tartozik Armitage Hall új lakóinak.

Különösen Sheridannek, az új birtokosnak, aki bármikor könnyűszerrel kitehetné őket az otthonukból, az egykori özvegyi lakból, ha úgy hozná a kedve. Főleg, mivel most már Sheridan anyja volt az özvegy hercegné, és talán szeretett is volna beköltözni abba a házba, ami jog szerint őt illette meg.

Beatrice viszont nem akart most ezen töprengeni.

– Van bármi egyéb, amiben segíthetnék Lydia néninek?

– Képes vagy a semmiből előteremteni a féltestvéremet, Greyt? – Sheridan hamvasbarna hajába markolt a kezével. – Elnézést kérek!

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan meg fog érkezni.

A férfi keserűen felnevetett.

– Én nem vennék rá mérget. Még abban sem lehetek biztos, hogy kézhez kapta-e egyáltalán az anyám leveleit. Néha az a benyomásom, hogy a bátyám megfeledkezett a tényről, miszerint van családja. Túlságosan lefoglalja, hogy a nyavalyás Greycourt nagy hatalmú hercegének a szerepében tetszelegjen.

Beatrice-nek fogalma sem volt róla, hogy mit mondhatna. Bár még sosem találkozott a „nyavalyás Greycourt hercegével”, eleget olvasott róla a pletykalapokban ahhoz, hogy tudja, nem kedvelné a férfit. Először is, az a hír járta róla, hogy több tiltott viszonya is volt különféle nőkkel, akik közül egyik gyönyörűbb volt, mint a másik, és ez már önmagában elég volt ahhoz, hogy Beatrice-nek fenntartásai legyenek vele kapcsolatban. Túlságosan emlékeztette őt Armie bácsira.

– Igaz, amit az újságok írtak? – kérdezte. – Hogy a bátyád egy kicsapongó életet élő agglegényekből álló titkos társaság vezetője?

– Őszintén? Fogalmam sincs róla. Grey semmit sem mond nekünk az életéről. Amennyire én tudom, még az is lehet, hogy jótékonysági szervezetek igazgatóságában elnököl álmában.

– Ebben erősen kételkedem – motyogta Beatrice, majd rádöbbent, hogy éppen Sheridan féltestvérét sértegeti, ezért gyorsan hozzátette: – Viszont ez az egész a titkos társasággal kapcsolatban egy kissé elrugaszkodott ötletnek tűnik nekem. Először is, miért kellene az ilyesmit titokban tartani? Egy herceg bármit megtehet, amit csak akar, méghozzá teljesen büntetlenül, szóval miért ne működtethetné teljesen nyíltan ezt a kicsapongó társaságot? Különben is, mi az a titkos társaság? Úgy hangzik, mintha valami klub lenne. Tényleg egy klub az? Úgy értem...

Beatrice hirtelen rádöbbent, hogy szokásához híven már megint összevissza locsog. Sheridanen egyértelműen látszott, hogy jól szórakozik rajta.

Tudta, hogy ideje lenne abbahagynia.

– Mindegy is. A hercegek szeretik a klubokat. Szóval valószínűleg ez is csak valami klub lehet. – Egy olyan, amelyik távol tartotta magától az aljanépet. Mert a hercegek azt is szeretik.

Greycourtra pedig ez kiemelten igaz volt, azok alapján, amiket Beatrice hallott róla. A herceg olyan gazdag volt, mint Krőzus maga, szóval bármilyen klubot megengedhetett magának, amilyet csak akart. Állítólag úgy szerezte a vagyonát, hogy nem ismert kegyelmet az üzleti ügyei intézése során, szóval bárkit képes volt tönkretenni, akit csak akart. Talán ez volt az oka annak, hogy az előkelő társaság tagjai valósággal csüggtek minden egyes szaván. Vagy inkább az, hogy ritkán szólalt meg anélkül, hogy valami fontos mondanivalója lett volna.

Bármennyire is aggódott a nénikéje miatt, Beatrice abban reménykedett, hogy a herceg mégsem jön el. A hozzá hasonló férfiak felingerelték. Persze nem mintha olyan sok hasonszőrűvel találkozhatott volna itt, az isten háta mögött, de azok, akikkel Armie bácsinak köszönhetően volt szerencséje összefutni, nem tettek rá túl jó benyomást.

Sheridan komoran felsóhajtott.

– Nem számít. Attól tartok, hogy sikerült rád is átragasztanom a bátyám viselkedése miatt érzett bosszúságomat, pedig nem ez volt a szándékom. Már eddig is rengeteg mindenben segítettél nekünk. – A férfi bizonytalan mozdulatot tett az ablakok felé a kezével. – Ebben az egészben itt. Intézkedtél a temetéssel kapcsolatban. Vezetted a háztartás könyvelését. Mihez is kezdenénk nélküled?

A dicséret megmelengette Beatrice szívét. Talán Sheridannek mégsem lesz annyira sietős, hogy kitegye az ő és Joshua szűrét.

– Köszönöm. Szeretek segíteni. – Különösen a nénikéjének. Beatrice még sosem találkozott olyan nővel, aki akár csak egy kicsit is hasonlított volna Lydia nénire: tele volt energiával és lelkesedéssel, jószívű volt, de ugyanakkor éles elméjű. Épp, mint Sheridan.

A férfi ekkor a bejárat felé biccentett a fejével.

– Jobb, ha most bemegyek. Az anyám azt szeretné, ha én választanám ki az apám számára az öltönyt a temetésre – mormolta, és nyelt egy nagyot. – Azt állítja, hogy ő képtelen lenne megbirkózni vele.

Szegény ember!

– Azt meg tudom érteni. Jó fia vagy.

– Igyekszem. – Sheridan ismét végigjártatta a tekintetét a kocsifelhajtón, és elfelhősödött az arca. – Ha már szóba kerültek a fiúk, megtennéd, hogy azonnal szólsz nekem, amint Grey megérkezik?

– Természetesen.

A férfi megindult a ház felé, de aztán megtorpant.

– Még egy dolog. Az anyám arra kért, mondjam meg neked, hogy továbbra is szándékában áll, hogy segítsen neked felkészülni az első báli szezonodra. Csak könnyen meglehet, hogy egy kicsit lassabban haladnak majd a dolgok a tervezettnél.

– Jaj! – Beatrice erről már teljesen meg is feledkezett. – Mondd meg neki, hogy ne törje most ilyesmiken a fejét, az ég szerelmére! Én jól megleszek.

– Igazság szerint anya közérzetén sokat javítana, ha belevethetné magát valami nemes vállalkozásba. És teljesen elborzasztja a tudat, hogy téged sosem vezettek be megfelelően a társaságba. Szándékában áll orvosolni ezt a problémát.

– Ez nagyon kedves tőle. – Persze ugyanakkor félelmetes is volt. Beatrice sokkal jobban érezte magát, amikor a vadászkutyákkal az oldalán járhatta az erdőt, mint amikor egy bálteremben kellett rónia a köröket. Gyűlölte, amikor a férfiak a divatjamúlt öltözéke, az apró melle és a tökéletesnek kicsit sem mondható vonásai alapján úgy ítélték meg, hogy nem méltó a figyelmükre.

– Anya csak szeretne helyesen cselekedni. – Sheridan unokatestvéri aggodalommal figyelte a lány arcán megjelenő kifejezést. – Mindannyian tisztában vagyunk azzal, milyen hanyagul viszonyult Armie bácsi a kötelezettségéhez veled kapcsolatban.

– Köszönöm. – Amennyiben Sheridanék úgy gondolták, hogy Armie bácsi csupán „hanyagul viszonyult hozzá”, akkor még jó, hogy fogalmuk sincs arról, milyen is volt Beatrice élete valójában az öregúr fedele alatt.

Beatrice visszafojtotta a lélegzetét, és magában azért fohászkodott, hogy Sheridan ne mondjon semmi egyebet Armie bácsit illetően. Amikor látta, hogy az unokatestvére folytatja az útját a ház felé, megkönnyebbült. Rádöbbent, hogy talán sokkal több bonyodalmat okoz majd a jelenlétük a következő néhány hét során, mint azt eredetileg gondolta. Nagyon remélte, hogy Maurice bácsi halála túlságosan lefoglalja majd őket, így nem lesz idejük mélyebben beleásni magukat az ügyeibe. És Joshuáéba. Különösen Joshuáéba nem, mivel az ő ügyeit még neki magának sem volt bátorsága közelebbről megvizsgálni.

Beatrice mélyen eltemette ezt a gondolatot a tudata leghátsó szegletébe, majd még egyszer alaposan szemügyre vette az épület külsejét, aztán bement. Elküldte az egyik inast, hogy takarja le az összes tükröt. Ennek mostanra már meg kellett volna történnie, de Armitage Hall siralmasan kis létszámú személyzettel volt kénytelen boldogulni, és időbe telt, mire minden feladatot el tudtak végezni egy ilyen hatalmas házban.

Ezt követően Beatrice a temetési kekszekkel teli dobozok felé fordította a figyelmét, amiket aznap reggel szállított ki a cukrász. Ezeket még ki kellett rakosgatni egy asztalra az előcsarnokban, hogy a gyászolók vehessenek belőle, amikor távoznak, hogy csatlakozzanak a temetési menethez. Beatrice felbontotta a dobozokat, és nekilátott a kekszek elrendezésének, amelyek mindegyikét a halálhoz kapcsolódó nyomatokkal díszített, fehér papírba csomagolták, és fekete viasszal le is pecsételték.

Beatrice megborzongott a rengeteg apró koponya, koporsó, homokóra és keresztbe tett lábszárcsont látványától... és felkavarodtak az emlékei. Hirtelen ismét az a tízéves kislány volt, aki lesújtva szemlélődött a saját apja temetésén, és annyira elmerült a gondolataiban, hogy meg sem hallotta a lépéseket, amíg fel nem csendültek közvetlenül mellette.

– Az ég szerelmére, mik ezek a szörnyűségek? – dübörögte egy mély férfihang.

Beatrice megpördült, és egy idegennel találta szemben magát, akin még mindig rajta volt a nagykabátja és a kalapja, és aki éppen a mögötte lévő asztalra szegezte metsző tekintetét. Ez csak Greycourt hercege lehetett, mivel a gyászöltözéke igen elegánsnak tűnt. Beatrice a rokoni hasonlóságot is azonnal felfedezte közte és Sheridan között. Ennek a férfinak is ugyanolyan nemes vonalú orra, továbbá ugyanolyan – leginkább az összetört zöld üvegre emlékeztető – színű szeme volt, mint Armitage leendő hercegének, sőt még a szemöldöke is ugyanolyan magasan íveltnek tűnt.

A magasságáról úgy nagy általánosságban már nem is beszélve. Bár Beatrice a nők között magasnak számított, Greycourt így is több centivel tornyosult fölé. A testalkata, az öltözéke, valamint a komoly vonásai igen tiszteletet parancsolóak voltak, és a legtöbb nő minden bizonnyal félelmetesnek is találta őket, de Beatrice nem. Ő megszokta már az urak arrogáns viselkedését.

Az ismeretlen ekkor ráemelte fagyos tekintetét.

– Nos? – kérdezte ingerülten. – Mik ezek?

– Temetési kekszek – felelte Beatrice mereven, mert zavarta a férfi modortalansága. – Errefelé az a szokás, hogy minden gyászoló kap egyet egy pohár portói kíséretében.

– Ó, valóban? – vonta fel a szemöldökét a herceg, és levette a fejéről a drága hódprémes kalapját. – Vagy inkább valami olyasmi, amit a helyi temetkezési vállalkozó használ üzleti fogásként arra, hogy többet számlázhasson a szolgálataiért az anyámhoz hasonló embereknek? Én személy szerint még sosem hallottam erről a szokásról.

– Ó, ha maga sosem hallott még a szokásról, akkor bizonyára nem is létezik! – vágta rá a lány, mivel nem volt képes tovább kordában tartani az indulatait. – Minden, ami Londonon kívül történik, jelentéktelen a magafajtának, jól gondolom?

A megjegyzés a jelek szerint megdöbbentette a férfit, és ez így is volt rendjén, hiszen Beatrice-nek sosem lett volna szabad így beszélnie valakivel, aki éppen gyászolt. Ó, miért is kellett ennyire szókimondónak lennie? Többnyire megpróbált uralkodni ezen a késztetésen, de ezúttal eléggé nehezére esett a dolog, mivel a herceg hatalmas seggfejként viselkedett.

Ne használd a seggfej szót, még gondolatban sem! A bátyjának köszönhetően ez volt Beatrice másik nagy problémája: olyan csúnyán beszélt, mint egy kocsis. De legalább nem fennhangon tette.

Legnagyobb meglepetésére a herceg szemében vidámság csillogott. Amiről – most, hogy rászegeződött – Beatrice megállapította, hogy nem is zöld, hanem zöldeskék, mintha a természet fogta és összekeverte volna egymással a férfi anyja szemének a kékjét a féltestvére szemének a zöldjével, hogy megalkossa ezt a sajátos, földöntúli árnyalatot.

Beatrice igazán nyugtalanítónak találta. Mint ahogy a lefegyverző mosolyt is, amelyet Greycourt villantott felé, és amely ellágyította az arca szigorú vonásait.

– Feltételezem, hogy maga nem a helyi temetkezési vállalkozó lánya, mint hittem.

Beatrice ezúttal valóban uralkodott magán, és nem hordta le a férfit, bármennyire is erős késztetést érzett rá. Az ég szerelmére, a temetkezési vállalkozó lánya? A fene essen a fajtájába!

– Nem, nem az vagyok – felelte fagyosan.

A herceg erre a korábbinál is szélesebb mosollyal válaszolt, bár a szeme egyelőre még nem igazán mosolygott.

– Nem fogja elárulni nekem, hogy ki maga, ugye?

– Egyértelmű, hogy sokkal jobban szeret találgatni. – Ó, szentséges atyaúristen! Már megint megtette! Kimondta az első dolgot, ami az eszébe jutott.

Greycourt elnevette magát.

– Szóval kitalálósdit akar játszani? – Végigfuttatta a tekintetét a lány ruházatán, és alaposan felmérte, de anélkül, hogy azt az érzést keltette volna benne, mintha a női erényeit venné szemügyre. – Nos, az teljesen egyértelmű, hogy szolga nem lehet. Egyetlen szolga sem öltözködne ennyire jól.

– Maga túl kedves, uram – válaszolta Beatrice gúnytól csöpögő hangon.

Ezzel sikerült ismét megnevettetnie a férfit.

– Ugyan már! Árulja el, ki maga, mert esküszöm, hogy fogalmam sincs róla! És kezdem azt hinni, hogy szeretném megtudni.

Ajjaj!

Ebben a pillanatban Beatrice megmenekült a válaszadás elől, mert nem más bukkant fel a körükben, mint maga Sheridan.

– Grey! – kiáltott fel. – Hát eljöttél! Anya annyira boldog lesz.

Greycourt nyilvánvalóan szeretetteljes mozdulattal ragadta meg a féltestvére vállát.

– Hogy van?

Sheridan felsóhajtott.

– Jobban fogja érezni magát, amint megtudja, hogy itt vagy.

Csak nem bűntudat suhant át Greycourt arcán? Amennyiben az volt, Beatrice számára máris szimpatikusabb lett. Legalábbis egy kicsivel.

– Hamarabb is jöttem volna – mondta ekkor a férfi –, de éppen úton voltam, és a levél egészen tegnapig nem jutott el hozzám.

Sheridan Beatrice felé fordult, hogy őt is bevonja a társalgásba.

– Látod, Bea? Megmondtam neked, hogy talán meg sem kapta az üzenetet.

– Valóban így volt. – Persze Sheridan nem csak ennyit mondott, de Beatrice úgy vélte, nem lenne túl bölcs dolog erre rámutatni, bármennyire bosszantónak is tartotta Greycourtot.

– Gondolom, már találkoztatok – folytatta Sheridan.

– Még nem lettünk egymásnak bemutatva – vágta rá Greycourt, és fanyar pillantást küldött a lány felé, amivel sikerült teljesen zavarba hoznia.

– Nos, akkor – mormolta Sheridan –, ahogy azt bizonyára már sikerült kikövetkeztetned, Bea, ez itt a testvérem, Grey.

– A féltestvére – helyesbített Greycourt.

Sheridan arca elkomorult.

– Egyszerűen muszáj volt élned ezzel a megkülönböztetéssel, ugye?

– Ha nem tettem volna, a hölgy összezavarodott volna. Mivel te vagy az Armitage hercegség örököse, kénytelen lett volna számba venni a lehetőséget, hogy sokkal fiatalabb vagyok, mint amennyinek kinézek, sőt talán még az is felmerült volna benne, hogy bal kéz felől születtem. Mivel egyik sem igaz, úgy gondoltam, jobb ezt jó előre tisztázni.

– Ne aggódjon, uram! – szólalt meg Beatrice megjátszott kedvességgel. – Nem mindenki érez késztetést arra, hogy következtetéseket vonjon le a tények ismerete nélkül.

– Valóban? – mordult fel Greycourt. – Milyen szokatlan!

– És ha elég időt hagytál volna nekem arra, hogy bemutassalak benneteket egymásnak, testvérem – szólalt meg Sheridan csípősen –, akkor világossá tettem volna a kuzinom számára, hogy pontosan milyen pozíciót is töltesz be.

Beatrice hatalmas megelégedést érzett, amikor meglátta, hogyan sápad el Greycourt ennek hallatán.

– A kuzinod? Armie bácsikád gyermeke?

– Nem, hanem az öccséé, Lamberté, aki már sok-sok éve távozott az élők sorából.

– Értem. – Greycourt Beatrice felé fordult. – Kérem, bocsássa meg a korábbi udvariatlanságomat, Miss Wolfe! Fogalmam sem volt arról, hogy Sheridannek és Heywoodnak van egy unokatestvére.

– Tulajdonképpen kettő van – vetette közbe Sheridan. – Bea testvérét Joshuának hívják. – Ekkor Sheridan pislogni kezdett. – Álljunk csak meg egy pillanatra! Udvariatlanul viselkedtél Beával szemben?

– Semmiség volt – jegyezte meg a lány, mosolyt erőltetve az arcára. – A kegyelmes úr a temetési kekszeket kifogásolta, ennyi az egész.

Greycourt csillogó szemmel nézett rá. A jelek szerint nem kerülte el a figyelmét, hogy Beatrice nem fogadta el a bocsánatkérését.

– Á! – mormolta Sheridan. – Rettenetesek, ugye? De a temetkezési vállalkozó biztosított bennünket arról, hogy Sanforthban ez elvárás minden temetésen.

– Valóban? – kérdezte Greycourt, és jelentőségteljes pillantást vetett a lányra, amivel ismét sikerült felborzolnia a kedélyét.

– Higgyen nekem – vágta rá Beatrice hűvösen –, ha nem lennének temetési kekszek, és nem szolgálnánk fel portóit a temetési menet előtt, akkor az egész megye a családon köszörülné a nyelvét!

– Igen, a személyzet minden tagja ezt állította – erősítette meg Sheridan. – A szakácsnő teljesen elborzadt, amikor felmerült, hogy talán nem szolgáljuk fel ezeket a valamiket. Ennek ellenére én továbbra is úgy gondolom, hogy szörnyen néznek ki. Ne haragudj, Bea!

– Valóban szörnyen néznek ki – ismerte el a lány, aki szeretett volna az unokatestvére kedvében járni, ugyanakkor viszont a legszívesebben nyelvet öltött volna Greycourtra. Ami persze igazán gyerekes húzás lenne, de hihetetlenül nagy megelégedéssel töltené el. – A papa temetése után rengeteg megmaradt, a személyzettel együtt hónapokig azon éltünk. Még most sem állhatom az ízét.

Amikor észrevette a Greycourt tekintetében felvillanó szánalmat, Beatrice már bánta, hogy egyáltalán szóba hozta a dolgot. Meglehet, hogy valahol a lelke mélyén – nagyon-nagyon mélyen – a hercegben bujkál némi jóság, ennek ellenére nem tetszett neki, hogy szánakozik rajta.

– Ha már a személyzetnél tartunk – szólalt meg Sheridan, és körülnézett az előcsarnokban –, hová tűntek az inasok? Szegény Grey még mindig a kalapjával a kezében ácsorog itt.

– Ó, istenem! – kiáltott fel Beatrice, és haragudott magára, amiért elmulasztott hívni egyet. Nem csoda, hogy Greycourt azt feltételezte róla, nem több egy egyszerű vidéki fruskánál. – Majd én elveszem a kabátját és a kalapját.

Sheridan megragadta a karját, mielőtt megmoccanhatott volna.

– Arra semmi szükség. Majd én megoldom. – Vetett egy gyors pillantást Greycourtra a szeme sarkából. – Bea látástól vakulásig robotolt, hogy segítsen előkészíteni a temetést. Attól tartok, hogy eléggé hiányos a személyzet, ő pedig mindenkinél jobban tisztában van azzal, mire is van szükség.

– Ez igazán kedves öntől, Miss Wolfe. – Ez úgy hangzott, mintha Greycourt komolyan is gondolná.

Beatrice-ben felmerült, hogy talán túl elhamarkodottan ítélt vele kapcsolatban. Amikor a herceg éppen nem vont le elhamarkodott következtetéseket, nem is volt annyira rettenetes.

Ekkor egy inas bukkant fel az előcsarnokban szapora léptekkel.

– Kérem, bocsásson meg, kegyelmes uram! A ház hátsó részében voltunk, és nem hallottuk meg a kocsi hangját. – Odasietett Greycourthoz, hogy elvegye tőle a kabátját és a kalapját. Ezután fejet hajtott Sheridan előtt, és még hozzátette: – Nem fog többé előfordulni, kegyelmes uram.

– Ne aggódjon miatta! – felelte Sheridan barátságosan. – Tudom, hogy mindenki nagyon elfoglalt.

Amikor az inas elsietett, Greycourt halkan így szólt:

– Vigyázz, Sheridan! Most már te vagy a ház ura. Nem akarod, hogy a szolgák tiszteletlenül viselkedjenek veled szemben. Fontos, hogy az első pillanattól fogva mindenki tudja, hol a helye.

És Beatrice számára ezzel egy csapásra ismét világos lett, miért is találja annyira ellenszenvesnek a férfit. Az igaz, hogy némiképp vonzó az egyenes, fehér fogai, a markáns vonásai, a kusza fekete fürtjei és a gyönyörű szeme miatt, de mégiscsak egy fölényes seggfej, aki azt képzeli, hogy övé az egész világ. Tudta, hogy soha nem fogja megkedvelni őt.

Soha!