A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Marie Vareille: Le syndrome du spaghetti

Editions Pocket Jeunesse, 2020

Fordította: Till Katalin

Published originally under the title “Le Syndrome du spaghetti”

© 2020 by Editions Pocket Jeunesse, imprint of Univers Poche, Paris

Hungarian translation © Till Katalin, 2025

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Lukács-Kalocsai Eszter

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-432-302-0

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Első negyed – Sokk

Második negyed – Tagadás

Félidő – Düh

Harmadik negyed – Építkezés

Negyedik negyed – Elfogadás

Néhány szó útravalóként

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Kisbabámnak, Dartnak,
Arthurnak,
Guillaume-nak,
Olivier-nek,
és természetesen a papámnak <3

„Célozd meg a Holdat!
Még ha elhibázod is, a csillagok közt landolsz.”
Oscar Wilde

„Az élet az, ami velünk történik, miközben nekünk
teljesen más terveink vannak.”
John Lennon

Szia,

én vagyok az.

Már jó ideje nem találkoztunk. Pontosan százkét napja. Remélem, kegyetlenül hiányzom, és ez gondolkodásra késztet. Ebből ne következtess arra, hogy nem akarlak látni, vagy nincs időm rád gondolni a totális káosz miatt, amivé az életem vált az utóbbi időben. Naponta kábé kétezerszer gondolok rád. Meglátok egy falevelet, egy sótartót, egy autót, egy szappant, és rád gondolok. Nem tehetek ellene semmit. Majdnem minden este újraolvasom az üzenetváltásainkat… Néha mintha téged látnálak a suli előtt vagy egy buszmegállóban. De aztán az illető megfordul, és elszállnak a remények. Persze hogy nem te vagy.

Az a gond, hogy senki nem figyelmeztet, mielőtt összeomlik az életed. Klassz lenne egy külső hang, egy levél, egy WhatsApp-üzenet vagy egy távirat, amit egy postagalamb hoz: „Vörös riasztás! Idáig normális életet éltél, de kapcsold be a biztonsági övet, mert rövidesen totális szartengerbe gázolsz bele.”

Szóval… hosszú távon nem élhető megoldás kibőgött szemekkel a plafont bámulni, és Adele-t hallgatni (legalábbis Amel szerint). Tovább kellene lépnem. De hogyan? Fogalmam sincs. Még a Google se tudja, és az már valami. Pedig kerestem. Se a Vinteden, se az eBayen nem árulnak másik szívet.

Innen látom, hogy mosolyogsz. „Léa rászokott a levélírásra.” Tényleg nagy vállalás részemről, aki sose voltam jobb hármasnál francia nyelv és irodalomból, de semmi más nem jutott eszembe. Tudom, régóta el kellett volna mennem hozzád, és szemtől szemben elmagyarázni a helyzetet, de nem vagyok képes rá. Félek, hogy csalódsz bennem.

Sajnálom, ha aggódtál a hallgatásom miatt. Azelőtt azt hittem, dönthetünk az életünkről, a jövőnkről. De nem egy amerikai filmben vagyunk, giccses heppienddel. A valóság az, hogy a sors vagy szadista, vagy síkhülye, vagy vak vagy holtrészeg – vagy mindez együtt –, és random módon osztogatja a boldogságot meg a boldogtalanságot.

Ez volt a mai ötperces filozofálás, ne köszönd meg. Igazság szerint sok időm volt gondolkodni azóta.

Puszi, és talán hamarosan jövök,

Léa

ELSŐ NEGYED
SOKK

1.

TIZENKÉT ÉVES VOLTAM, amikor egy öltönyös pasas odalépett a szüleimhez egy pizzériában.

Azt hittem, ő az étteremvezető, és csak azt akarja megtudni, kérünk-e parmezánt vagy valami hasonlót, de ő egyenesen az anyámhoz fordult, és kertelés nélkül megkérdezte, hogy nem akarok-e manöken lenni. Anyám köpni-nyelni nem tudott a megdöbbenéstől (ami mellesleg soha nem fordul elő vele), és megállt a kezében a csípős szósz palackja. A pasas válasz hiányában elővett egy névjegykártyát a tárcájából, és letette elém az asztalra.

– Hívj fel, csinálnék próbafelvételeket a jövő héten.

A kártyára rá se pillantva visszaadtam neki, és széles mosollyal (egy gombadarabka biztosan a fogam közé szorult) feleltem:

– Köszönöm, de nem érdekel: más ambícióim vannak az életben, mint retusált fotókon félmeztelenül pózolni valami debil magazinnak.

A pasas kétszer egymás után kinyitotta, majd becsukta a száját, zsebébe süllyesztette a névjegykártyát, és kisétált az étteremből. Ne felejtsük el megemlíteni, hogy mindeközben a húgom, Anaïs kézzel szedegette le a pizzáról a feltétet, és undorító szürcsöléssel habzsolta be, ami egészen röhejes volt.

Ne higgyétek, hogy szexbomba vagyok, vagy azért meséltem el a sztorit, hogy menőnek tűnjek. És őszintén szólva bárki, aki negyven másodperce ismer, tudja, hogy inkább ennék minden délben egy tál taknyot életem végéig a Viasat History csatorna előtt ülve, mint hogy manöken legyek. Egyszerűen csak az van, hogy mindig túl magas és túl sovány voltam. Most, tizenhat évesen a magasságom 1,79 méter, a súlyom ötvenkét és fél kiló. De leszögezem: nem hányatom magam a vécében, miután megettem egy fél szem zöldborsót, és nem is tartok chiamagon és korhadt gyökerekből főzött levesen alapuló diétát, mint anyám. Naponta annyi kalóriát falok be, mint egy ötös ikrekkel várandós elefánt. Olyan az alkatom, hogy nem hízom meg semmitől, ez izgatta a pasast a pizzériában. Ezt leszámítva nagyjából rendben vagyok. Jó, persze, sose vágytam hercegnőruhákra, sőt semmiféle ruhára. Nem emlékszem, hogy valaha babáztam vagy főzőcskézést játszottam volna. Rosszul vagyok a rózsaszíntől, a flitterektől és a frufrutól. Nem sminkelem magam, azt se tudom, hogy kell. Legtöbbször szakadt farmert és kapucnis pulcsit hordok, a ruhatáram legnőiesebb darabjai egy pár undorító fekete balerinacipő és egy rémes Zara ruha, amit anyám kényszerített rám tavaly a nagypapám születésnapján.

Nem is tudom, miért jutott mindez az eszembe. Talán mert már háromnegyed órája ülök a nődoki várójában, és halálra unom magam. Mellesleg még ínhüvelygyulladást is kaphatok, mert megállás nélkül görgetem az Instagramot.

Apám – az egyetlen férfi a helyszínen – a legnagyobb lelki nyugalommal olvasgatja mellettem a sportújságot. Fura módon olyan komfortosan üldögél a nődoki várójában, mint az otthoni kanapén. Óriásit sóhajtok, de mivel nem reagál, a vállára hajtom a fejem. Tisztában vagyok vele, hogy úgy festek, mint nyolc és fél éves koromban, amikor debil kiscsajként bálványoztam az apámat, de nem tehetek róla. Még akkor is imádom őt, amikor utálom.

– Unatkozom…

– Mindjárt mi jövünk, kiscsibém.

– Ne hívj kiscsibémnek, nem vagyok törpepincsi.

– Oké, kiscsibém.

– Nem léphetnénk le? Tököm tele van vele, hogy itt pocsékolom el az életemet!

– Tényleg?

Fölemeli fejét az újságból, és úgy néz rám, mint aki meg volt győződve róla, hogy egy látogatás a nődokinál felér egy VIP-belépős Rihanna-koncerttel. Összegörnyedek a székemen, még egyet sóhajtok, felteszem a fejhallgatómat, és random kiválasztok egy playlistet.

Kikészítenek ezek a nődoki-látogatások, másfél év alatt már a harmadik. Múlt héten anyám szokása szerint becsörtetett a szobámba. Már tizenkétezer kilométer távolságból felismerem a lépteit. Álszent arccal megkérdezte, hogy van Amel és Nico, milyen volt a napom… de három perc után leszegett fejjel a tárgyra tért:

– Na és a fiúk? Ezen a téren semmi újság?

– Hagyd ezt abba.

– Ugye megmondanád, ha… ha arra készülnél, hogy… tudod…

Paprikavörös lett a fejem.

– Nem készülök semmire, fejezd be!

Na persze akkor se mondanám meg neki, ha „arra” készülnék.

Anyám véletlenül esett velem teherbe húszéves korában. Hiába mondogatják a szüleim, hogy az volt életük legszebb napja, amikor megszülettem, rettegnek tőle, hogy velem is ugyanez történik. Még szerencse, hogy nem vagyok sértődékeny, különben nem venném túl jó néven. Anyám valószínűleg az egyetlen anya a világon, aki a gyerekét tíz és fél éves korától kezdve fogamzásgátlóval akarja tömni. Amióta megjött a menstruációm, kétszer egy évben el kell mennem a nődokihoz. Útközben általában elmagyarázza, mi az az „orvosi titoktartás”, és hogy bármit kérdezhetek a dokitól, mert nincs joga hozzá, hogy továbbadja neki. Egyszer még azt is felajánlotta, hogy ha akarom, megvár a kocsiban. Amikor kijövök a rendelőből, rendszeresen kijelenti:

– Ha van recepted, beugorhatunk a patikába.

Mivel sosincs receptem, hazamegyünk.

– Léa Martin?

Egyszerre pattanunk fel apámmal. Kissé megütődve mérem végig.

– Te nem jöhetsz be velem.

– Tudom, de szeretnék néhány szót váltani négyszemközt a doktornővel, oké?

Elképedve visszaülök. A szemben lévő széken ülő terhes nő csodálkozva nézi, hogy az apám megy be helyettem: nem úgy fest, mint akit Léa Martinnek hívnak.

Néhány perc múlva apám kilép a rendelőből, rám kacsint, kezet ráz a dokival, és közli:

– Te jössz, Léa.

Az ajtó becsukódik mögöttem. Leülök az asztalhoz, a dokival szemben. Felteszi a szokásos kérdéseket (nem, nincs barátom, nem, nem vagyok szexuálisan aktív), mielőtt megkér, hogy vetkőzzek le. Vonakodva húzom le a nadrágomat és a bugyimat, aztán felfekszem a vizsgálóágyra. Gyűlölöm, hogy szét kell raknom a lábam. Még jó, hogy nő a doki, egy férfi előtt soha az életben nem merném megtenni. Miután felöltöztem, megkérdezi:

– Léa, mit szólnál hozzá, ha felírnék neked tablettát? Így, ha egyszer szeretnél szexuális kapcsolatba lépni a barátoddal, nem kéne szólnod a szüleidnek. Mindössze kellene egy vérvétel, hogy lássuk, szedheted-e, rendben?

Táskámmal a térdemen igyekszem mérlegre tenni a dolgot. Mellette: többé nem kell visszajönnöm ide. Ellene: irtózom a vérvételtől és hasonlóktól.

Végül halálos zavarban felelem:

– Rendben.

A dokinő bólint, és miközben firkál valamit a recepttömbjére, figyelmeztet, hogy ettől függetlenül vigyázni kell, hogy a fogamzásgátló szerek nem védenek meg a szexuálisan terjedő betegségektől és blablabla. Gondosan összehajtom a receptet, és zavartan beteszem a pénztárcámba.

Amikor az autóban ülünk, és apám beindítja a motort, megkérdezem:

– Te kérted meg, hogy írjon nekem receptet?

– Igen, mert akkor nem kell olyan gyakran visszamenned, és anyád is megnyugszik. De, csak hogy tudd, szerintem várnod kéne legalább hatvan évet, mielőtt bármit csinálsz egy fiúval.

Kitör belőlem a nevetés. Szerintem én vagyok az egyetlen lány a világon, aki szívesebben megy a nődokihoz az apjával, mint az anyjával.

– Tudod, hogy amúgy se lenne időm az ilyesmire.

Gyengéden beletúr a hajamba, és kihajt az útra.

– Ha majd megtalálod az igazit, akkor sajnos időt is találsz rá… Kérdezhetek valamit?

– Úgyis megkérdezed, úgyhogy mondjad.

– Mióta vagy szerelmes Nicóba? Tíz éve?

Ha azt kérdezné, hogy áruba akarom-e bocsátani a szüzességemet az interneten, akkor se néznék rá furcsábban. Először össze kell szednem az államat, ami egészen a Nike Air Max cipőmig esik le, mielőtt felháborodva és vérig sértve válaszolok:

– Normális vagy? Ő a legjobb barátom, ez minden!

(Szinte) soha nem hazudok az apámnak. Nem érdemes, mert (szinte) soha nem szúr le. De nem beszélhetek vele Nicóról. Nico a legjobb barátom. Persze Amellel együtt. És abszolút logikus, hogy szerelmes legyek belé, egyrészt, mert a gimiben a lányok 100%-a odavan érte, másrészt mert ő maga a tökéletesség. Egyébként pedig nem vagyok „szerelmes” Nicolas Rousselbe, mert a „szerelmes” szó fényévnyi távolságban van attól, amit iránta érzek. Amel rendszeresen kifejti (amikor szívatni akar egy kicsit), hogy találóbb lenne azt mondani, lángolok, vagy inkább lassú parázson sülök, mint egy chipolata a pokolbeli barbecue-n. Mégpedig azóta, amikor először megláttam a Tarny tornacsarnok fiúöltözője előtt, ami (még mindig Amel szerint, aki életében be nem tette oda a lábát) bűzlik az izzadságtól és az Axe Dark Temptation dezodortól. Vagyis, ha válaszolni akarnék az apámnak, hat éve, két hónapja, három hete és két napja.

Szóval a chipolatának bőven volt ideje leégni.

Ezt a hat évet, két hónapot, három hetet és négy napot Nico arra használta, hogy minden lányt megszerezzen, aki három méternél közelebb került hozzá (leszámítva persze Amelt és engem), és mindezt elmesélje nekem. Mire is lenne jó egy legjobb barátnő, ha nem arra, hogy tanácsokat adjon neki a legjobb módszerekről, amik hozzásegítik, hogy a bolygó teljes népességével lefekhessen?

De nem veszítem el a reményt. Tudom, egy nap majd rájön, hogy akit mindig is keresett, ott áll előtte. És akkor én is megkaphatom a happy endet, mint a hősnők az amerikai filmekben. De amíg Nico fel nem ébred, amúgy sincs időm a fiúkra, mivel, ahogy a pasasnak mondtam a pizzériában: komoly ambícióim vannak az életemmel.

Apám rejtélyes arccal bólint.

– Ha te mondod, annál jobb…

Nem próbálom megfejteni, mit is ért azon, hogy „annál jobb”.

Letesz a házunk előtt, mert megy dolgozni.

– Köszönöm, apus – vetem oda neki.

– Szívesen, kiscsibém, és ahogy Lara Fabian mondja: szeretlek!

Égre emelem a szemem, és elfojtva egy mosolyt becsapom a kocsiajtót. Nem tudom, mi a rosszabb: a vacak viccei, amiket évek óta mindig elsüt, a rémes zenei ízlése, vagy az, hogy ezen a kétszázezerszer elismételt mondatán még tizenhat évesen is tudok nevetni.

2.

DE TÚLZOTTAN ELŐRESZALADTAM, talán jobb lenne, ha először vázolnám a helyzetet.

A nevem Léa Martin, és balkezes vagyok. Hosszú, kaliforniai szőke hajam se nem kifejezetten egyenes, se nem kifejezetten hullámos (már évek óta le akarom vágatni rövidre, de a szüleim nem engedik), a szemem zöld, illetve kissé kék, ha közelről nézed. Az Orly repülőtérhez közeli Tarny-sur-seine-ben születtem. Talán hallottál már Tarnyról a kosárlabdacsapata miatt. Jó, ezt én mondom, de Amel, aki tíz kilométerrel arrébb látta meg a napvilágot, a mai napig nem tudja, hogy kosárlabdában, fociban vagy kertitörpe-hajigálásban vagyunk bajnokok. Pedig kilenc bajnokságot és három Francia Kupát nyertünk. Talán a fiúk nem annyira jók, mint a Limoges, és a lányok sem annyira jók, mint a Bourges. De azért azt le kell szögeznem, hogy általában megizzasztjuk őket. Tarny nagyjából tizenöt kilométerre van Párizstól repülőtávolságban, de nem vagyunk repülők, szóval Tarny és Párizs első kerülete fényévnyi távolságra van egymástól. Hála anyámnak – aki betegre dolgozza magát, és jó sok pénzt keres, miközben apám a félállása mellett velem és a húgommal foglalkozik –, mi egy szép villában lakunk az elegáns negyedben, ahol a körforgalmak be vannak ültetve muskátlival, és minden ház kertes. „Mi” alatt a szüleimet értem, és a húgomat, Anaïst, aki két évvel fiatalabb nálam, de valószínűleg örökbe fogadták, mert semmi, de semmi hasonlóság nincs köztünk. Kiskorában imádtam, de az utóbbi időben minden nyolc másodpercnél hosszabb beszélgetésünk második világháborús konfliktusba torkollik (természetesen ő a náci Németország, én pedig a szimpatikus ellenállók). Nem igazán tudom, miért. Talán mert totálisan ellentétes az ízlésünk. Ő: könyvek, sminkelés és ruhák, én: minden, ami nem könyvek, sminkelés és ruhák. Összességében azért elég normális család vagyunk, az a fajta, amelynek tagjai ritkán veszekednek, és vasárnaponként bolognai spagettit vacsoráznak.

Ennyit a családomról.

A lépcső melletti falon van egy fotó, ami a szülészeten készült: kétnapos vagyok, és bebugyoláltak egy Chicago Bulls-os trikóba (természetesen 23-as számú, vagyis Michael Jordané, Air Jordan, the greatest player of all times). Keresztapám, Benjamin ajándéka – Uncle Ben’s a bennfenteseknek. Bár ő nem igazán a nagybátyám, hanem apa legjobb haverja.

Apám gyakran mondogatja: „Léa labdával a kezében született.” Na persze ő tette oda. Le kell szögeznem, hogy kosárlabdaedző, és 198 centi. Tízéves koromban kezdtem játszani a klubban, heti négy edzésem van, és szinte minden hétvégén meccsek. Jó kis lánycsapatunk van Tarnyban, de apám azt akarta, hogy a fiúkkal eddzek. Kosaraskörökben mindenkit ismer, így még meccseken is játszhatok. Tudom, hogy ez zavar egyeseket, lányokat és fiúkat egyaránt, hallom, hogy összesúgnak a hátam mögött a klubban. Hogy jobbnak hiszem magam a lányoknál, hogy hátrányt jelentek a fiúknak, és miért nem maradok a helyemen… Amikor otthagytam a lányokat, rám támadtak az öltözőben, árulónak, hűtlennek és még sok minden másnak neveztek. Azt hittem, hogy Salomé, a második legjobb játékos a csapatban még meg is fog ütni, olyan dühös volt. Pedig Saloméval egész jól megvoltunk addig. Úgy tettem, mintha nem érdekelne az egész, pedig valójában szörnyű volt. Tisztában voltam vele, hogy a lehető legrosszabbat tettem, amit egy csapatsportban el lehet követni: cserben hagytam a csapatomat.

Hallottam, amikor apám Uncle Ben’snek magyarázta: „Nem azért vagyok itt, hogy finomkodjak, tudod jól te is, Léa a legjobb esélyünk, hogy valaki Tarnyból bekerüljön a nagyok közé, ezért minden esélyt meg kell adnunk neki.” Szerinte ha előre akarunk jutni bármilyen területen, el kell fogadnunk, hogy nem mindenkinek tetszünk. Állandóan mindenféle bárgyú amerikai idézetekkel jön, mint például: „Nem tudták, hogy lehetetlen, ezért megcsinálták”, „Ha tudsz róla álmodni, meg is tudod csinálni”, „Egyedül gyorsabban haladsz, de csapatban messzebbre jutsz” és blablabla. Egyszóval hagyom, hadd beszéljenek rólam tücsköt-bogarat, és négyszer annyit edzek, mint a többiek. Az egyetlen mód, amivel bebizonyíthatom, hogy bárhol, bármilyen csapatban megállom a helyem, az az, ha én vagyok a legjobb. Ha néha elcsüggedek, eszembe jut apám mondata: „Az élet küzdelem.” És akkor összeszedem magam, és küzdök. Csak így győzhetek. Megtanultam nyelni és védekezni, és van egy abszolút szabályom: soha nem sírok. Akkor se sírtam, amikor tizenegy éves koromban edzés közben kificamítottam a térdemet. Ha beteg vagyok vagy menstruálok, beveszek két Nurofent, összeszorítom a fogam, és játszom. Leszámítva a térdbalesetemet, soha nem hagytam ki egyetlen edzést sem. Pedig, bár soha nem mutatom ki, korántsem könnyű egyetlen lánynak lenni egy fiúcsapatban. Szerencsére ott van Nico.

Nico mindig megvéd, ő az egyetlen, aki abszolút természetesnek tartja, hogy velük játszom. És nagyrészt neki köszönhető az is, hogy a többiek a csapat teljes jogú tagjaként, és nem „az edző lányaként” tekintenek rám. Az az igazság, hogy jelenleg a mi szintünkön minden kétséget kizáróan én vagyok a klub legjobb játékosa, fiúkat is beleértve, és az egész csapat érdeke, hogy elérjem a célomat, amit már kiskorom óta tudok: én, Léa Martin leszek a történelemben a tizennegyedik francia kosaras, aki bekerül az amerikai WNBA-be, ami nem más, mint a „Women National Basketball Association”, a világ legjobb kosárlabda-bajnoksága. Ez a legnagyobb álmom, ezért kelek fel minden reggel, mindig is ezt akartam.

Apával kidolgoztunk egy pontos előmeneteli tervet, és amióta Nico belépett az életembe, ő is részt vesz benne. Idén mind a ketten felvételiztünk az INSEP-be. Az INSEP az Institut National du Sport, de l’Expertise et de la Performance{1}, ahol a francia sport legnagyobb reménységeit képezik. Az ember nem jelentkezhet ide személyesen, hanem a Sportszövetség, ahová tartozik, jelölheti, ha úgy értékeli, hogy „magas szintű potenciál” van benne. Még várjuk az eredményt, de ha legrosszabb esetben Nico bejut, és én nem, vannak más iskolák is. Azután majd felvetetjük magunkat egy szuper klubba, később pedig magunkra vonjuk egy amerikai tehetségkutató figyelmét. Elrepülünk New Yorkba Nicóval és a papával, sárga taxival elhajtunk a brooklyni Barclays Centerbe, ahol beválasztanak az NBA vagy a WNBA egyik csapatába.

Íme a terv, vagy inkább „a Map”, ahogy mind a hárman viccből nevezzük, lévén, hogy Nico és apa ugyanolyan nullák angolból, mint én. A Map folytatása – amit egyelőre inkább megtartok magamnak –, hogy hozzámegyek Nicóhoz, San Franciscóban fogunk élni, és amerikai gyerekeink lesznek. A Map ezen része nem teljesen hivatalos, mivel Nico még nem jött rá, hogy egymásnak lettünk teremtve. Apró kis probléma, ami hamar megoldódik. Mostanáig minden sikerült, amibe belefogtam. Nem olyan bonyolult az út a sikerhez: ahogy apám mondja, elég, ha korán kelsz, és addig dolgozol érte, amíg működni nem kezd.

3.

A MENZÁS NÉNI FELÉM NYÚJTJA A TÁNYÉRT: „gombás borjúszelet”, a bejáratnál kifüggesztett felirat szerint. Szemügyre veszem az ázott sült krumplit és a szósz tócsájában heverő gumidarabot, ami kábé annyira hasonlít borjúszeletre, mint Greta Thunbergre, és nagyot sóhajtok. Azért mosolyogva megköszönöm neki, elvégre nem ő főzi az ebédet. Keresem Amel fényes barna fürtjeit a gimisek tömegében. Elindulok felé, amikor egy ismerős hang rám kiált.

– Léa!

Megfordulok, és ösztönösen rámosolygok a néhány méterrel mögöttem álló Nicóra. Mint minden alkalommal, ha tíz méternél közelebb van hozzám, úgy érzem, ott, helyben meghalok, ha nem tehetem rá a kezem tökéletes arcának sima bőrére vagy a csak kellő mértékben kócos hajára. De mivel nem vagyok pszichopata (vagy legalábbis ügyesen titkolom előtte még néhány évig), nem teszek semmit, csak lehunyom a szemem, és beszívom az illatát, miközben megpuszil. Rápillant szokásos helyére a nyüzsgők és hangosak asztalánál. Ott ül a jelen állás szerint legutolsó exe, Virginie, és integet neki.

Múlt héten szakítottak, de a lány szemmel láthatóan nem adja fel. Nico aggodalmas arccal fordul felém, és megkérdezi:

– Leülhetek hozzátok?

Helytelenítően felhúzom a szemöldököm.

– Úgy érted, megengedem-e, hogy szánalmas ürügyként használj a gyáva meneküléshez az exed elől ahelyett, hogy őszintén tisztáznád vele a dolgokat?

– Nyugi, túl fogja élni.

Azzal hátat fordít a lánynak, akinek elfelhősödik az arca, én pedig kis szúrást érzek a szívem táján. Leszámítva a tényt, hogy életem szerelmével járt, kedveltem őt, ellentétben Nico legtöbb exével.

Nico már az alsó tagozatban is hipernépszerű volt. Lehet, hogy azért, mert egész kicsi korától kezdve magas szinten kosarazott. Nem tudom, egy lány esetében miért nem működik ugyanígy a dolog. Mondjuk, döglesztően szép is: egy méter kilencvennégy, és igazi sportolóalkat. Kócos szőke hajának tincsei belelógnak kifürkészhetetlen tekintetű kék szemébe, amitől még a rajztanárnőnk is behal. Elpirul és dadogni kezd, amikor Nico belép az osztályba.

Nekem nincs sok barátom. Amel hatodiktól, és ő. Stabil csapat vagyunk így hárman, ez bőven elég. Egyébként senki nem érti, hogy egy olyan menő srác, mint Nico, hogyan barátkozhat egy olyan jelentéktelen csajjal, mint én.

Leteszem a tálcámat az asztalra, és leülök Amellel szemben. Alig rakom le a lábamhoz a hátizsákomat, amikor a telefonom játszani kezdi Claude Francois „Alexandrie Alexandra” című slágerét. Nem az én ízlésem, de apa kedvenc dala, a szeretteim ugyanis a kedvenc számukkal jelentkeznek be nálam a telómon. Amelnél ez a „California Dreamin’”, méghozzá a Sia-féle változat (helló, depresszió); régebben a Toy Storyból a „Vár rád egy jóbarát” volt, mert még mindig imádjuk a filmet, de a gimi elején megváltoztattam, hogy ne tartsanak ovisnak. Nico csengőhangja Hoziertől a „Take me to Church”, mert egy időben rongyosra néztük a Beats by Dre klipjét, amiben LeBron Jones visszatér Clevelandbe. Nico pont azért barátkozik egy olyan jelentéktelen lánnyal, mint én, mert mind a ketten megőrülünk az ilyen bizarr dolgokért. Közös a szenvedélyünk és az ambíciónk. Megértjük egymást.

– Halló, apa?

– Léa, fölvettek!

– Tessék?

Muszáj megismételtetnem vele, amit mondott. Nem azért, mert olyan nagy a zaj az ebédlőben, hanem mert félek, nem jól hallottam.

– Fölvettek az INSEP-be – mondja újra apa –, sikerült!

– Óóó…

Annyi kapcsolata van kosarasberkekben, nem csoda, hogy a hivatalos eredmények előtt megszerezte az infót. Valami dagadni kezd a torkomban: büszkeség, meghatottság, nem is tudom. Tony Parker az INSEP-be járt, és úgy tűnik, most már Léa Martin is oda fog járni. Nico áthajol az asztalon, hogy elcsípjen egy túlsózott, ázott sült krumplit Amel tányérjáról. Fura képet vághatok, mert Amel félbehagyja a mozdulatot, hogy lekeverjen egyet Nicónak, és mindketten kérdő tekintettel néznek rám. Gondolkodás nélkül megkérdezem apától:

– És Nico?

Csend a vonal másik végén.

– Sajnálom, kiscsibém, de neki nem sikerült.

A gombóc még mindig ott van a torkomban, de már nem tudom, mit érzek. Kicsit olyan, mintha egy kanál McFlurry Oreót vennék a számba (messze a legjobb, bármit is mond Amel), és amikor épp lehunyom a szemem, hogy teljesen kiélvezzem az isteni ízt, egy szemeteskosár tartalma zúdulna a fejemre.

Erről nem volt szó. Nicónak is be kellett volna jutnia. Az volt a Map, hogy mind a ketten megyünk. Apám rájön, hogy elszúrta.

– Ott van veled?

– Mennem kell, majd visszahívlak, puszi.

– Oké, puszi, és ahogy Lara Fabian mond…

Sietve kinyomom a hívást, mielőtt még előjönne a szokásos szöveggel, és máris kapok tőle egy üzenetet:

Apa

Ne aggódj, kiscsibém, majd én elmondom neki este az edzésen.

Amikor fölemelem a fejem, Amel és Nico továbbra is rám bámul, magyarázatot várva.

– A papád volt? – kérdi Amel, miközben a csuklóján háromszor körbetekert aranyláncot tapogatja – emlék az apjától, aki elment Algériába új életet kezdeni.

– Igen.

Nico szemébe nézek. Egy részem nem mondana semmit, és megvárná, hogy másképp tudja meg a hírt, de tudom, hogy ez lehetetlen. Mindent együtt csináltunk, edzéseket, meccseket, bajnokságokat. Csalódásokat és sikereket. A nehéz pillanatokban derül ki, mennyire erős egy csapat, nem akkor, amikor minden szuper. Márpedig Nico a csapatom tagja. Ezért úgy jelentem be, mint ahogy letépünk egy sebtapaszt:

– Sajnos nem vettek fel téged az INSEP-be.

Bizonytalanul mér végig, mint aki nem érti, amit mondtam, és idegesen beletúr a hajába.

– Sajnálom, Nico, vannak más iskolák, képzések…

Én, aki soha nem sírok, érzem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe. A legjobb barátom arca hirtelen elkomorul. Rá akarom tenni a kezem a karjára, de felpattan, fejére húzza Golden State Warriors logós pulcsija kapucniját, és nagy léptekkel elsiet.

Én is felállok, de Amel visszatart.

– Hagyd, hadd eméssze meg.

Tétován visszahuppanok a helyemre. Amel beleharap egy sült krumpliba, és érdeklődve néz rám.

– És te? Téged felvettek?

– Igen.

– Ó, basszus, Léa!!!

A nyakamba akar ugrani az asztal túloldaláról, de csak a poharát sikerül feldöntenie. Megragadja a vállam, és lelkesen rázni kezdi:

– Annyira büszke vagyok rád! Olyan nagy vagy! Léa olyan nagy, mint Michael Izé!

– Jordan… Michael Jordan… de Tony Parker járt az INSEP-re.

Félrelöki a székét, és egyfajta mini örömtáncba kezd, ami a twist és a kacsatánc keveréke: forog a saját tengelye körül, és meghatározott ritmusra ismételgeti: „Yes, yes, yes!” Mindezt az ígérete ellenére, amit hat hónappal korábban tett, amikor először léptünk be a tarny-sur-seine-i Charlemagne Gimnáziumba, hogy örökre felhagy az infantilis táncikálással.

Amel mindig ápolt és elegáns, legyen szó a gyöngybetűs kézírásáról a franciadolgozatokon, vagy gondosan lófarokba fésült, hajhabbal és zselével ráncba szedett barna fürtjeiről. Mindemellett totálisan leszarja, hogy mit gondolnak róla mások, és képes szélsőséges érzelemkitöréseket produkálni. Pont ezt szeretem benne. De most valahogy mégsem tudok osztozni az örömében. Évek óta várok erre a pillanatra, de most rám tör a pánik. Soha nem jutott eszembe, hogy Nico nélkül vesznek fel az INSEP-re. Soha nem jutott eszembe, hogy elváljak tőle.

– De azért ez gáz… – mondja Amel, mintha olvasna a gondolataimban. – Megkérdezhette volna, hogy téged felvettek-e.

– Fel se fogod, hogy ez milyen szörnyű. Hatéves kora óta akar bejutni az INSEP-re.

– Te is, nem?

– De, viszont…

– Semmi viszont. Ez nem volt fair tőle, és kész.

Elment az étvágyam. Félretolom a tányéromat, és kiveszek egy Twixet a hátizsákomból. A két szelet egyikét Amel felé nyújtom – amióta ismerjük egymást, ez a megszokott rituálé.

– Nem tudom, miért mindig Twixet veszel – nyammog Amel teli szájjal –, pedig a Lion egyértelműen jobb.

Rámosolygok, miközben benyomom az utolsó kockát is.

– Mert a Twixből kettő van, és hatodik óta megosztom veled az uzsonnámat.

Amel barátságosan megveregeti a vállamat.

– Jól egymásra találtunk, nem kérdés.

– Az biztos… tényleg, feljöhetek hozzád suli után? Otthon hagytam a kulcsomat, apa pedig a nagyit látogatja meg, és csak későn ér haza.

Amel felvonja a szemöldökét.

– Nem szoktál vele menni?

– Ha este megy, akkor nem.

Imádom a nagymamámat, és amikor először kísértem el apát a nyugdíjasotthonba, valóságos pánikba estem. Azt szerettem volna, hogy azonnal hozzuk el erről a szörnyű helyről, ami bűzlött a mikróban melegített, lefóliázott kajáktól és az olcsó fertőtlenítőktől. Ez persze nem volt lehetséges. Azóta igyekszem minden hétvégén meglátogatni a nagyit. Viszek neki csokit és színes magazinokat, fotókat nyomtatok ki, és felragasztom őket az éjjeliszekrénye fölé, mesélek a legutóbbi meccsekről… viszont mindig reggel tíz előtt megyek. A nap folyamán egyre jobban elfárad, összekeveri a jelent és a múltat, azt hiszi, a húga vagyok, vagy valami idegen, sőt néha kifejezetten agresszívvá válik. Ilyenkor megszakad a szívem, ezért nem kísérem el apát, ha késő délután vagy este megy hozzá.

Amel habozik.

– Tudod, hogy nálam nem annyira kényelmes…

– A könyvtár zárva van, mert beteg a könyvtáros.

– Hát jó… – feleli Amel sóhajtva.

4.

AMEL KIHAGYTA AZ ELSŐ ÁLTALÁNOST, mert az óvoda végén tökéletesen tudott írni-olvasni. Teljesen egyedül tanulta meg. A „Mi akarsz lenni, ha nagy leszel?” kérdésre azt válaszolja: „milliomos”. A tanárok csak mosolyognak erre, mert (tévesen) azt hiszik, viccel. Hatodiktól egy osztályba jártunk, de eleinte egyáltalán nem beszéltünk. Amel mindig osztályelső volt, leszámítva a sportot, mert (idézem) „nem jó semmire”. Illetve idén az első félévben csak második volt fizikából, amit legalább olyan tragikusnak tart, mintha kiválasztották volna, hogy vegyen részt az Éhezők viadalában. Hatodik második félévében, amikor elkezdtem négyszer edzeni hetente, és a jegyeim a béka segge alá zuhantak, az ofő behívatta a szüleimet, és azt javasolta, hogy Amel, „a kiváló és ritka észbeli képességekkel rendelkező tanuló” jöjjön el hozzánk vasárnap délutánonként, valamint azokon az estéken, amikor nincs edzés, és csináljuk együtt a házit.

Rögtön találtunk egy közös pontot: mindketten kiközösítettnek éreztük magunkat a Charlemagne-ban, ami egy nagyon drága magániskola, és ahol rekordokat döntenek a kitűnően érettségizők. Amel azért, mert „hátrányos helyzetű”, én pedig azért, mert teljesen béna vagyok minden tárgyból. Amel ösztöndíjat kap, mert zseni, ami pedig engem illet, anyám kisírta a dirinél (aki mellesleg Nico apja), hogy a katasztrofális jegyeim ellenére vegyen fel. Anyám mindig meg volt győződve róla, hogy szükségem van egy B tervre a jövőt illetően. Végeredmény: a Charlemagne-ban még bénább vagyok, mintha állami suliba járnék. Még szerencse, hogy nem kell zseninek lenni matekból ahhoz, hogy a WNBA-ben játszhass…

Azóta Amel hetente kétszer-háromszor jön hozzánk. Tény, hogy én gyalog hét percre lakom a gimitől, neki pedig fél óra biciklivel vagy egy óra busszal oda-vissza a Virágzó Völgy, ami egyáltalán nem hasonlít egy szép völgyre, és ahol maximum a parabolaantennák és a panelházak szürke erkélyeire erősített szárítók „virágoznak”. Náluk mindig be van kapcsolva a tévé háttérzajnak, és rendszeres időközökben repülők húznak el a házuk fölött. Nincs íróasztal a szobában, amin a húgával osztozkodik, ezért a háziját az apró kis konyha viaszosvászonnal letakart asztalán szokta írni. Mindezek ellenére Amel sose panaszkodik, sőt imádja a lakótelepét, és úgy tekint rá, mint egy nagy családra. Szerintem az ofő nemcsak nekem, de neki is segíteni akart, amikor azt javasolta a szüleimnek, hogy tanuljunk együtt nálunk.

A legjobb barátnőm bicajának csomagtartóján teszem meg az utat hozzájuk. Még le se vettem a hátizsákomat, amikor Khadidja, Amel anyukája két hatalmas szelet csokitortát tesz elénk. Azonnal a számba tömök egy nagy kanállal, és élvezem, ahogy a még langyos csoki a nyelvemen szétolvad. Khadidja mentateát tölt nekünk kis, aranyozott mintás poharakba, miközben elmeséli, hogy kiszállt a rendőrség a szemben lévő ház egyik lakásába.

– Találtak füvet, és letartóztatták az idősebbik fiút, akit szoktam látni dílerkedni a lenti parkban, de nem lepne meg, ha az öccse is benne lenne. Szóval… de nem untatlak tovább titeket a sztorijaimmal… Léa, ismered a kosárpályát, alig száz méterre innen, a szociális központ mögött?

Tele a szám, ezért nem válaszolok, de nagyon szeretem hallgatni Khadidját. Állandóan beszél, és közben elvész a saját történeteiben, a zárójelekben nyitott újabb zárójelekben… Nem sokat tanulunk, de az idő gyorsan elrepül. Csak amikor megkérdezi, maradok-e vacsorára, kapok észbe, hogy mindjárt hét óra.

– Köszönöm, de haza kell mennem, felhívom apukámat, hogy jöjjön értem.

Üzenetrögzítő. Néhány perccel később jön az SMS:

Apa

Nagyi rosszul lett, kórházba kell vinni. Úgy tűnik, nem súlyos, de csinálnak néhány vizsgálatot. Vele maradok.

Minden oké?

Azonnal visszahívom, hogy többet tudjak, és hogy elmondjam, nem tudtam hazamenni, mert nem volt kulcsom, de nem veszi fel. A csokis süti íze megkeseredik a számban a bűntudattól. Vele kellett volna mennem. És ha a nagyi meghal, akkor… Borzadva űzöm el magamtól a gondolatot. Apa azt írta, „nem súlyos”. Habozok, hogy felhívjam-e anyámat, biztos a kocsiban ül hazafelé jövet, és erre tudna kanyarodni, hogy fölvegyen, de félek, ha meglátja, hol lakik Amel, nem engedne többé el ide.

– Busszal megyek – mondom Amelnek, miután elmagyaráztam a helyzetet.

Amel mérgesen rázza barna fürtjeit.

– Kizárt, hogy egyedül szállj fel a buszra, ráadásul kétszer kell átszállni… mi van, ha molesztálnak? Vidd a bicajomat, majd holnap visszaadod.

– Biztos?

– Persze, nyugi. Reggel nincs rizikó. Csak ne felejtsd el bevinni a suliba.

Amel különleges kapcsolatban áll a biciklijével. Használt, és eléggé lerobbant, de úgy ragaszkodik hozzá, mint a szeme világához. Hála a bicajnak, nem kell két órát utaznia a gimibe, és ha nem lenne, el se fogadhatta volna az ösztöndíjat. Megpuszilom az arcát.

– Köszi, anyám helyett anyám vagy. Vigyázok rá nagyon!

Elneveti magát, én pedig válaszolok apának:

Léa Martin

Minden oké.

Remélem, jobban leszel, nagyi <3.

Néhány perc múlva már Tarny felé tekerek. A kora esti szellő, ami szokatlanul langyos áprilishoz képest, lágyan fúj a betonkockák között. Követem Amel útmutatását: balra fordulok a falra taggelt kék hajú lány után. És megpillantom a kosárpályát, amiről Khadidja beszélt: háló nélküli kosarak és magas kerítés, mint az amerikai filmekben. Négy srác dobálja odabent a labdát. Muszáj lelassítanom. Olyan gondtalannak tűnnek. Mikor játszottam én így? Csak szórakozásból? Összevonom a szemöldököm; valami nem stimmel. Hirtelen fékezek, hogy jobban lássam őket.

Néhány másodperc kell csak, hogy rájöjjek: három az egy ellen játszanak. Az egyik csapat három tagja egész jól nyomja ahhoz képest, hogy amatőrök. De a negyedik, aki egyedül játszik… első látásra egy méter kilencvenegy, kilencvenkettő lehet. Nem is annyira magas egy kosarasnak, de azonnal feltűnik, hogy sehol a világon nem mozog olyan otthonosan, mint itt, a kosárpályán. Mesztic srác, fekete sortot és világosszürke trikót visel, látszanak az izmok karamellszínű bőre alatt. A mozgása teljesen természetes. Könnyedén csinál néhány akrobatikus passzt, majd a hecc kedvéért kihagy egy közeli, szimpla kosarat, aztán egymás után négy csodálatos hárompontost dob olyan lazán, mintha egy gombóccá gyűrt papírt hajítana a szemetesbe. Mintha a labda az ő tulajdona lenne, a keze mágnesként vonzza magához újra meg újra. Leszállok, és odatámasztom a bicajt a kerítéshez. Amikor a srác újra betalál, egy méterrel a hárompontos vonal mögül, az ellenfél egyik tagja durván nekiszalad, és megszerzi a labdát, ő azonban rá se ránt, csak nevet.

– Szabálytalan!

Ösztönösen kiáltok fel, magamból kikelve. A labda megáll, minden tekintet felém fordul. Úgy tűnik, a kosarasok csak most vesznek észre. Ökölbe szorul a kezem a farmerdzsekim zsebében, amikor eszembe jut, hol vagyok, és hogy megígértem Amelnek, meg sem állok hazáig.

– Szabálytalan, nemcsak meglökött, de…

Támogatást keresve nézek a szürke pólós felé, elvégre épp őt akarom megvédeni. A beavatkozásom okozta pillanatnyi meglepetés után halvány, enyhén gúnyos mosoly jelenik meg a szája körül. Úgy tűnik, nem veszi túl komolyan a meccset. A bőre színéhez képest inkább világos a szeme: a szürke különféle árnyalatai olvadnak össze benne, mint a vihar előtti égen.

Pislogás nélkül állja a tekintetemet, én pedig, nem tudom, miért, képtelen vagyok elfordítani az enyémet.

– Tony, ismered ezt a lányt? – kérdezi az egyik játékos.

A Tony nevű alig észrevehetően elmosolyodik. Szó nélkül odajön a kerítéshez, hogy fölszedje a lábam elé gurult labdát. Figyelmesen végigmér, és a minket elválasztó kerítés ellenére hirtelen azt szeretném, hogy nyeljen el az aszfalt.

– Ismerjük egymást? – kérdezi.

Vidám tekintete ellenére furcsa módon fagyos a hangja. Ösztönösen hátralépek, és megrázom a fejem.

– Szerintem játszani szeretne veled – kiáltja gúnyos hangon az egyik srác, a többiek pedig felröhögnek.

– Kötve hiszem, hogy egyenlő fél lenne – veti ellene egy másik.

A düh elűzi a zavaromat. Hirtelen újra tízévesnek érzem magam, akinek bizonyítania kell néhány bunkó előtt, hogy lány létére is ér annyit, mint ők.

Határozott mozdulatokkal lófarokba kötöm a hajam.

– Hadd játsszak, és majd meglátod, hogy egyenlő fél vagyok-e.

– Csak vicceltek – mondja Tony, amikor benyomom a kerítésajtót, és belépek. – Haza kéne menned, ez a környék nem való kislányoknak.

Ledobom a hátizsákomat egy sarokba, és a mellkasom előtt összefont karral lecövekelek előtte.

– Félsz, hogy veszítesz?

A többiek füttyögnek és nevetnek.

– Gyerünk, vedd be a csapatodba, Tony, jó móka lesz!

– Hogy hívnak? – kérdi sóhajtva Tony.

– Léa.

Fensőbbséges tekintetében pillanatnyi mosoly villan, és le nem véve rólam a szemét, odaszól a haverjainak:

– Verjétek rám az összes hendikepet, nem mintha esélyetek lenne győzni valaha is…

Hendikepet. Legszívesebben mondanék neki valami csúnyát. Előremegyek a pályán, ő pedig durván, figyelmeztetés nélkül felém passzolja a labdát, és már bele is lendülök. Ahogy elkezdődik a meccs, elfelejtem a haragomat, meg hogy hol vagyok, és azt az egyetlen dolgot teszem, amit igazán tudok: játszom. Megsértett büszkeségem és a meglepetés ereje szárnyakat ad: még a szokásosnál is jobban megy a játék. Az első kosárnál megdöbbent kiáltásokkal, a másodiknál elismerő fütyüléssel jutalmaznak, a harmadiknál pedig új nevet kapok: Air Léa. Hét perc elteltével a másik csapat megkér, hogy álljak be hozzájuk. Belemegyek, és kéjes örömmel blokkolom Anthony (menet közben megtudtam a teljes nevét) kosárra dobási kísérleteit. Egymás után két hárompontost dobok a csapatom ujjongása és füttykoncertje mellett. Büszkén vigyorgok, bár Anthony még négy-egyes állásnál is félelmetes ellenfél. Nincs igazi technikája, látszik, hogy nem parkettán tanult játszani egy edző folyamatos sípszava és átkozódása mellett. De tudja, mit csinál.