Tartalomjegyzék

Prológus

⁓ 1. ⁓

A család

⁓ 2. ⁓

⁓ 3. ⁓

⁓ 4. ⁓

⁓ 5. ⁓

⁓ 6. ⁓

⁓ 7. ⁓

⁓ 8. ⁓

⁓ 9. ⁓

Bosszúvágy

⁓ 10. ⁓

⁓ 11. ⁓

⁓ 12. ⁓

⁓ 13. ⁓

⁓ 14. ⁓

⁓ 15. ⁓

⁓ 16. ⁓

⁓ 17. ⁓

⁓ 18. ⁓

⁓ 19. ⁓

⁓ 20. ⁓

Miért tetted?

⁓ 21. ⁓

⁓ 22. ⁓

⁓ 23. ⁓

⁓ 24. ⁓

⁓ 25. ⁓

⁓ 26. ⁓

⁓ 27. ⁓

⁓ 28. ⁓

⁓ 29. ⁓

⁓ 30. ⁓

⁓ 31. ⁓

⁓ 32. ⁓

⁓ 33. ⁓

⁓ 34. ⁓

⁓ 35. ⁓

⁓ 36. ⁓

2033. július 25.

⁓ 37. ⁓

2035. augusztus 10. (Péntek)

Epilógus

Kicsoda nekem Egressy Vivien?

Köszönetnyilvánítás

Révbe értünk

Victoria Green

Valter & Vivien

III. kötet

Victoria Green: Valter&Vivien III. kötet

©Victoria Green

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/victoriagreen89/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN 978-615-6182-09-8

mobi ISBN 978-615-6182-10-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Prológus

Vivien

Az élet egy nagy szívás

Órák telhettek el, mert a víz, amiben nyakig elmerülök, már teljesen kihűlt. A bőröm lehűlt, ezért időnként végigfut rajtam egy belső remegés.

Fázom.

Rég ki kellene szállnom a kádból, de nem látom semmi értelmét, mint ahogy annak sem, hogy megfürödjek.

Hónapok óta értelmetlennek tartok mindent, aminek az élethez van köze. Létezem, mert másoknak fontos vagyok. Csak az édesanyám és a nővérem miatt sínylődöm még ebben a pokolban.

Már rég elveszítettem az életbe vetett hitemet. Miért kellene még itt lennem? Mindent elveszítettem. Egyedül maradtam.

A családomon kívül senkim sincs, pedig egykor nekem is volt saját családom. Férjem, és egy gyönyörű kislányom. Emlékek. Évek. Tizenöt évnyi boldogság, ami mára elhomályosult emlékké foszlott.

Olykor erősen kellett koncentrálnom ahhoz, hogy emlékezni tudjak, mert az agyam törölni kezdte a szebbnél szebb emlékeket. Nem emlékszem a tavalyi karácsonyra. Annyi villan csak be, hogy az asztalnál ülünk mindhárman, és Léna egyik viccén mulatunk. Valter olyan hangosan nevet, hogy a falat kiesik a szájából. Ezután már ezen kacagunk. Ennyi, pedig ennél sokkal több mindent történt azokon a napokon. Nem is bánom, hogy felejtek. Ha nincs emlék, nincs fájdalom, nincs szenvedés.

Kimászom a kádból és szárazra törlöm a bőröm, majd magam köré tekerem a törölközőt. Megszokás, pedig senki sem láthat meg. A sötétítő függönyök minden ablaknál behúzva, így szürkés homályba burkolózó lakáson tipegek végig. Nem bírom elviselni a Napot, a fényt. Gyűlölöm… Egyedül vagyok, mint a kisujjam. Egyedül a magányomban, a saját házamban, ami egykor gyerekzsivajtól zengett. Nappal fényárban úszott, minden élénk, vidám színekben játszott.

A nappalin haladok végig, és a tévé felé fordulok. Akaratlanul is megelevenedik előttem egy emlék, amiről azt hittem, rég elfeledtem. Látom, ahogy Valter elhalad a plazma előtt, majd megbicsaklik, és felszisszen a fájdalomtól.

– Léna! – kiáltja, és felveszi a játékot a földről. – Hányszor szóljak még, hogy pakold össze a babáidat?

A fejemben hallom a hangját, és szívem fájón dobban egy nagyot. Szememet behunyom, mert a fájdalom a szívemből indul, és minden dobbanásával méregként áramlik végig az ereimen. Testem minden egyes porcikájára kihat a lüktető szenvedés. Kezem remegni kezd, érzem, hogy nincs tovább maradásom ebben a világban. Muszáj itt hagynom, különben belepusztulok! Ez nem élet!

Kirántom a konyhaszekrény fiókját, és előszedek belőle egy kis zacskót. Kiveszek egy tablettát, kanállal porrá zúzom, lehajolok, majd az egyik orrlyukamat összezárom, és felszívom az életmentő porszemcséket.

Égeti az orrjáratom, miközben szememet összezárom és várom, hogy a kábítószer minden bánatot elmosson, mint egy záporeső. Fejemet forróság önti el, a testem elzsibbad. Már nem érzem a veszteség kínzó érzését. Tudom, hogy mindent elvesztettem, de már nem érdekel. Hátradöntöm a fejem, és a világra mosolygok.

Csesszétek meg mind!

Percekig állhatok így a konyhában, végül előszedem a másik szenvedélyemet. Számba veszem a cigarettát és rágyújtok. Kezem már nem remeg. Mélyet szívok a cigarettaszálból és a levegőbe fújom a sűrű, szürkés füstöt.

Szép lassan engedem ki és elnézem, hogyan keveredik össze a konyha áporodott levegőjével. Mára ez a két dolog tesz boldoggá: a cigaretta és a drog. Ők megértik a fájdalmamat, sokkal többet tesznek értem, mint az édesanyám vagy a nővérem.

Elmélázásomat a bejárati ajtó hangos csapódása zavarja meg.

Valter.

Mindig ő csapta így be. Azonnal megindulok a bejárat felé és kinyitom az ajtót. Kilépek a teraszra, amiről Valter éppen lelép.

– Jó kis anyag, mi? Így könnyebb feldolgozni mindent… – pillant hátra a válla felett. Mosoly bujkál a szája szegletében, de figyelmével csak egy pillanatra tisztel meg.

Fejével visszafordul, és szép lassan elsétál. Nem néz többet hátra. Magamra hagy ő is, pedig nem is valódi. Valter nem járhat nálam, mert messze van tőlem. Nagyon messze… és Léna… Ő még messzebb.

Dühömben a földhöz csapom a cigarettát és eltaposom. Hogyan képes mosolyogni mindezen? Visszarontok a házba és úgy becsapom az ajtót, hogy a bensőm miszlikbe szakad az erős robajtól.

„Nem tanítják az iskolákban, hogyan nevelj fel egy gyermeket. Egyetlen dolgot tehetsz: továbbadod azt, amire te magad is emlékszel a gyermekkorodból.

Én ezt nem tehetem meg, mert képtelen lennék arra az aljasságra, mint amit velem műveltek.”

Osváth Valter

⁓ 1. ⁓

Valter

2020. március 8. (Vasárnap)

Éles, szívet dobogtató pityegés ránt fel nyugodt, mély álmomból. Felébredtem, de a fáradtság nehéz súlyként ereszkedik rám. Moccanni sem bírok, csak hallgatom az ébresztőóra kitartó szerenádját.

Vivien meleg tenyere finoman érinti a mellkasomat. Álmos nyöszörgéssel tüntet ő is az ébredés ellen. Közelebb húzódik hozzám, majd forró ajka a vállamhoz ér.

– Valter – sóhajtja a nevemet. – Szól az ébresztő… – Zavarja, ahogy engem is, még sincs elég erőm ahhoz, hogy megmozduljak, csak hümmögök. Felhangzik Kira ugatása, amit nem is neveznék annak, inkább éneklésnek. Kira imád tutulni, ha megszólal valami dallam, zene a házban. Vége az alvásnak.

Karommal az idegesítő óra felé tapogatózom, majd egy jól irányzott mozdulattal lekapcsolom a rikácsolást. Megnyugtató érzés fog el, mert vele együtt a kutya is elnémul. Egy pillanatra csend öleli át a házat, de csak egy PILLANATRA!

– Apa, anya! – szalad be a szobába Léna, az én kis hercegnőm. Felemelem fejemet a párnáról, és a pici lány mosolygós szemébe nézek. Lábam között mászik fel hozzám és pihen meg apró testével a mellkasomon. Sokszor tesz így, mert imád felébreszteni bennünket. Széttúrni a takarónkat, és beférkőzni közénk.

– Mi az, kicsim? – kérdezem, miközben ujjaimmal végigszántok kócos hajkoronáján.

– Kira megint a konyhába kakil.

Vivien halkan kuncog, miközben fejemet visszaejtem a párnára.

– Édes istenem… – sóhajtom.

Léna Vivien mellé mászik, aki finoman átkarolja, és egy szeretetteljes jó reggelt puszival köszönti. Együtt mulatnak rajtam, ahogy a fejemet fogom a hír hallatán.

– Tegnap én voltam a soron – kezdek bele, és feléjük fordulok. – Most az édesanyád következik, neki mondd! – mutatok Vivienre, akinek abban a pillanatban lehervad a mosolya.

Semmi kedvem szart pucolni reggel, így mielőtt még Vivi egy szót is szólhatna, gyorsan kiugrom az ágyból és a fürdőszobába szaladok.

Léna hangos kacajjal rohan utánam. Hallom lábainak dobogását a szőnyegen, ami a fürdő felé közeledik. Megfordulok, és amint belép a kicsim, elkapom és a magasba lendítem. Örömittasan sikkant egy nagyot, amit édes gyermekkacaj kísér.

– Megvagy, te rosszcsont! Adj egy csókot! – kérem, és arcomat feléje fordítom. Léna hosszan elnyúló puszit nyom a borostámra, ami fülsértő cuppanással ér véget. Szeme, melynek tükrében mindig Vivient látom, örömtől csillog a lámpák fényjátékában.

– Mosol fogat apával? – kérdezem, miközben lassan a földre eresztem. Válasz helyett csak nagyokat bólint.

Vivien hangos sóhajtással hagyja el a hálószobát, én pedig magamban somolygok. Állandóan én takarítok a kutya után, néha Vivien is megtehetné. Miközben ezen merengek, az apró műanyag sámlit a mosdó elé teszem, Léna ügyesen fellép rá. Kezébe adom a fogkeféjét, és epres ízű fogrémet nyomok a sörtékre. Előkészítem én is a sajátomat, és csendben mosni kezdjük a fogunkat.

A tükörből nézünk egymásra. A kis hercegnő kuncogni kezd, amikor a mosdóba köpöm a felesleges habot. Ő is utánozva a kagyló fölé hajol és beleköp. Mivel még nem tudja rendesen mosni a fogát, így hab sem termelődik a szájában. Egy kevés fogkrémmel kevert nyál csorog a lefolyó felé. Léna felém fordul és rám vigyorog. Testét jobbra-balra kezdi billegetni, miközben kedvenc fogmosó dalába kezd. Mióta fogat mosni tanulunk, minden alkalommal elénekeljük a fogmosó dalt. Kívülről fújom a szövegét. Léna várakozásteljesen rám néz. Na, essünk túl rajta. Kiköpöm a maradék habot, és énekelni kezdem:

– Mofom a fogam, habof a szám,

Jó alapofan megmofom ám,

Elöl sikálom, siseg az S,

Hátul fikálom, tökéletef…

Nincs benne romlás, sohase fáj,

Tiszta a sok fog, nevet a száj.

Gargalizálok, glu, glu, gluuuu,

Jó nagyokat köpök, pfu, pfu pffúúú…

Léna a dallamot dúdolja, miközben a szöveget éneklem. Egymás után háromszor ismétlem meg, a végén pedig véglegesen öblít a kicsim.

– Tökéletes! – dicsérem meg, és megölelem. Igaz, a dal miatt félbe kellett hagynom a saját fogaim tisztítását, de nem bánom, ha eközben a kicsim megtanul ügyesen tisztálkodni.

Apró kezeit a nyakam köré fonja és összekulcsolja. Már tudom, hogy nem fog elereszteni, így karjaimba kapom, úgy hagyjuk el a fürdőszobát.

A konyhába veszem az irányt, ahol Vivien már javában tüsténkedik. Az ebédlőasztalnál már ki van készítve Léna csokis golyós pelyhe, nekem meg a feketekávém. Léna még mindig a fogmosó dalt énekeli, miközben a székébe ültetem. Annyira megszoktuk ezeket a gyerekdalokat, hogy Vivient is hamar megfertőzi. Hangosan énekelni kezdi, és még a vállait is forgatja hozzá. Léna felkacag, és játékosan a tányérjába csapja a műanyag kanalát. Heves mozdulatától az asztalra fröccsen a tej, és Viviennel egyszerre korholjuk érte.

– Léna! Az étel nem játék! – Pontosan ugyanazt mondjuk mindketten, és mikor egymásra pillantunk, halvány mosolyt villantunk. Léna abbahagyja a fogmosó dal dúdolását, én pedig hálát adok érte az égnek.

Léna sértődötten biggyeszti le az alsó ajkát, de nem foglalkozunk vele, mert ha nem így tennénk, akkor bosszúból a világért sem fogyasztaná el a reggelijét. Vivien úgy tesz, mint aki nem veszi észre a hisztijét, és én is. Kezembe veszem a tegnapi hírlapot és olvasni kezdem. Léna csak pár másodpercig duzzog, aztán megfogja a kanalat és enni kezd.

– Hányra érkezik Anna? – érdeklődöm az újságból felnézve.

– Nem ő jön, hanem Margó. Anna elfoglalt, és anyám sem ér rá a mai napon.

– Milyen jó, hogy Margóra mindig számíthatunk – jegyzem meg halkan, és újabbat kortyolok a kávéból. Vivien elhúzza a száját és dühösen pislog rám.

– A családomra is lehet számítani, de ők sem időmilliomosok. Emlékezz vissza, hányszor segítettek nekünk. Főleg Anna!

– De az utóbbi pár hónapban valahogy ez megváltozott… Vajon miért? – teszem le az asztalra az újságot, mert már olvastam, csak Léna figyelmét akartam elterelni vele a duzzogásáról.

– Ne kezdd még egyszer! Neked üldözési mániád van. Nincs itt semmiféle összeesküvés. Az utóbbi időben kevesebb idejük van. Ennyi.

– Jól van. – Vállat rántok, és ráhagyom a dolgot.

– Kész! – kiált fel Léna, és immáron az üres tányérba csapja a kanalát.

– Mind megetted, azt a mindenit, de ügyes vagy, kincsem! – dicséri Vivien, majd elemeli előle a tányért és a mosogatógépbe helyezi. Léna összecsapja örömében a tenyerét, én pedig gyorsan felhörpintem a maradék feketét. Hátratolom a székemet, és lesegítem Lénát. Amint elengedem, sikítva rohan a szobájába. Már most tele van energiával. Remélem, Margó majd kellőképpen lefárasztja, hogy Viviennel nyugodt éjszakánk lehessen.

Visszamegyek a szobába, magamra veszek egy fekete melegítőgatyát és a hozzá tartozó kapucnis pulcsit. Margó csak délután fog érkezni, addig pedig még sok időnk van.

– Apa! – hallom Léna hívását.

– Megyek! – kiáltok vissza, de természetesen ez Lénát nem érdekli.

– Apa!

Elindulok, és amikor belépek a szobájába, egy rózsaszín, apró konyhához hasonlító valami tárul elém.

– Gyere, apa! Készítettem reggelit és főztem teát! – A pink műanyag asztalról óvatosan kezébe veszi az apró, üres, szintén babarózsaszín műanyag bögrét, és felém nyújtja.

Odalépek és leülök a kis asztalkához, ami mindössze a térdemig ér. Törökülésbe helyezkedem, és átveszem Lénától a bögrét.

– Úh, jaj… Hisz’ ez még forró nagyon! – Megjátszottan felszisszenek és gyorsan visszateszem az asztalra a poharat.

Léna felkacag, majd kíváncsian megérinti a bögrét, hogy ellenőrizze a hőmérsékletét.

– Ugye, milyen meleg? – kérdezem, ő pedig csibészes mosolyt villant rám.

– Igen, tényleg az.

Mindketten tudtuk, hogy ez nem igaz, hiszen a bögrében még csak folyadék sincsen, de ez a játék lényege. Minden a fantáziánkra van bízva. Élvezem Lénával a játékot, mert ilyenkor úgy érzem, újraélem a gyerekkoromat egy szebb verzióban. Abban, amit sosem ismerhettem meg. Igaz, a műkonyha nem olyan izgalmas, meg a Barbie babák sem, de talán majd egyszer megajándékoz Vivien egy kisfiúval.

– Léna… – hajolok egész közel hozzá, hogy csak a hercegnőm hallhassa a kérésemet. – Van kedved legóval játszani?

Kissé elhúzza a száját, de látom pillantásából, hogy nem komoly az elutasítása.

– Megígérem, hogy tetszeni fog! Hatalmas tornyot építünk, amit a végén lerombolhatsz. Na?

Léna szavak helyett a könnyebbik utat választja, és az ebédlőasztal felé mutat.

– Ott szeretnéd megépíteni?

– Igen! – Ugrándozik, és még mielőtt mondhatnék bármit, a szoba ajtajához szalad és kinyitja. Igaz, csak pipiskedve éri el a kilincset, de már nagyon ügyesen csinálja. Végignézem a műveletet, és egyetlen gondolat fogalmazódik meg bennem: Nő, mint a bolondgomba.

Az ebédlőbe érve megcsapja az orromat a húsleves jellegzetes illata és összefut a nyál a számban. Lassan közelítek a feleségem felé, aki megérzi a közeledésemet és egy rövid mosollyal köszönt, s szinte azonnal visszafordul a lábosok felé.

Lénára pillantok, aki már ügyesen helyet foglalt az asztalnál. Jelentőségteljesen néz rám, és vár.

– Mindjárt kezdjük, hercegnő – kacsintok rá, amit úgy imád. Most is apró ujjaiba kuncog, és bólint.

Vivienhez lépek és úgy állok meg mögötte, hogy farkamat a popsijának nyomom, kezemmel erősen a csípőjébe markolok. Bőrömön érzem, hogyan feszül meg az egész teste. Mellkasa megemelkedik a beszívott levegőtől, amit lassan enged ki. Imádom, hogy még mindig ilyen hatással vagyok rá.

Lénának köszönhető, hogy a szexuális életünk intenzívebb, mint valaha. Sokszor kimerültek vagyunk, és inkább alszunk, de egy hétnél tovább nem bírjuk, és az a tűz, ami ennyi idő alatt termelődik bennünk, olyan forró, hogy szinte elpusztít bennünket. Minden egyes szeretkezésünk sokkal tüzesebb, szenvedélyesebb. Most is érzem azt a hét szexmentes napot.

Vivienhez érek, pusztán csak megérintem a csípőjét és lángra lobbanok. A nyakába csókolok, és ha Léna nem lenne most itt velünk, akkor a konyhapulton dugnám meg az anyját, olyan keményen, hogy a nevemet sikoltaná. De mindez csak ábránd marad… A fenébe is! Megpróbálom a perverz gondolataimat valahogy elzárni, és arra koncentrálni, ami idevonzott.

– Olyan jól áll neked a főzés! Komolyan beindulok tőle. – Na, ennyit az elnyomott szexuális gondolatokról. Gyors pillantást vetek Léna felé, aki a doboz tartalmát vizslatja. Ránk sem hederít, és ezt örömmel látom. Vivien visszafogottan kuncog, majd a fenekét játékosan ringatni kezdi keményedő férfiasságom körül. Ez gonosz! Tudja jól, hogy nem történhet semmi! Ellépek tőle, és finoman a hátsójára csapok.

– Ezt még nagyon visszakapod! Könyörögni fogsz! – suttogom fenyegetően a fülébe, majd színpadiasan hátat fordítok neki és Lénához megyek.

Pont időben érkezem, mert a türelmetlen kis hercegnő éppen a doboz szélébe kapaszkodik, és súlyával magára dönti a kartont. Elkapom a dobozt, így Léna nem mártózik meg az apró műanyaglegók áradatában.

Ő jót kacag a megmentő mozdulatomon, fogalma sincs, mivel járt volna, ha kiborul. Játék helyett szedegethetném össze az egészet. A gyermek kacaja még így is átragad rám, és én is vele együtt nevetek, miközben visszafordítom a dobozt.

***

Vivien végzett a fasírtok kisütésével, mire mi fél méter magas tornyot építettünk az ebédlőasztal közepére. Léna nagyon élvezi, és be kell valljam magamnak, hogy én is. Vivien rosszallóan csóválja a fejét, miközben egy nedves ronggyal elindul felénk.

– Miért az asztalon kell ezt?

– Ugyan, édesem… – szólok rá kedvesen.

Értelmetlennek tartom, hogy problémát csináljon ebből. Vivi némán törölni kezdi az asztalt, és a torony egy része összeomlik.

– Ó, bassza meg! – szólal meg Léna.

Jól értettem? Döbbenten kapom felé a fejem. Annyira meglep az ocsmány beszéde, hogy nem is nagyon teszek semmit. Inkább próbálom megemészteni. Vivien gyorsabban reagál a szitura. Törlőrongyát az asztalra hajítja, majd Lénához lép és szájon csapja. A kislány tágra nyitja a szemét, és én is.

– Hoppácska! Nem beszélünk ilyen rondán!

A meglepetés bénító ereje nem tart sokáig. Léna arca fájdalomba torzul, és szeméből patakzani kezd a könny. Hangosan felsír, és közben úgy néz rám, mint aki tőlem várja a segítséget. Egyre erőteljesebben üvölt, bennem pedig felmegy a pumpa.

– Miért kellett ilyen erősen rácsapnod a szájára?! – emelem meg a hangomat, mert Lénától már a gondolataimat is alig hallom.

– Nem ütöttem erősen. Éppen csak annyira, hogy…

A szavába vágok, mert Léna iszonyatosan bömböl. Ha valakit csak finoman csapnak meg, az nem reagál így!

– Lószart! Nem látod, hogy mennyire sír szegény?

– Csak rájátszik, Valter! Sosem lennék képes bántani a gyerekünket!

– Nem érdekel! – Felpattanok a székről és a karomba emelem szegény párát. Apró kezecskéivel átkarolja a nyakamat és vállamra fekteti könnyáztatta arcát, úgy zokog tovább. Mennyire gyűlölöm így látni őt! – Még egyszer ne merészelj kezet emelni rá, mert eltöröm a karodat! – sziszegem Viviennek.

Ezt tényleg kimondtam? Látom Vivien elképedt arcát, de nem foglalkozom vele. Hátat fordítok neki, és beviszem Lénát a szobájába. Óvatosan az ágyára fektetem, és finoman megsimogatom kipirosodott arcát.

– Ne sírj, kicsim! – vigasztalom.

Vivien beront utánunk a szobába. Ujjaim ropognak, ahogy ökölbe szorítom őket.

– Eszednél vagy?! – kiabál rám. Léna ismételten üvölteni kezd, pedig már majdnem sikerült megnyugtatnom.

– Tudhatnád, hogy sosem lennék képes bántani őt, de te… Hogy mondhatsz ilyet? Normális vagy?

Elengedem a kérdést. Közelebb lépek hozzá, mert nem akarok Léna előtt kiabálni.

– Miért nem tudod szóban megdorgálni? Képes felfogni és megérteni!

– Nem, nem képes! Te is tudod jól, hogy nem először beszél rondán!

Erre nem mondok semmit, mert igaza van. Léna sokadik káromkodását hallhattuk, de most kapott először a szájára érte.

– Mondjuk, kíváncsi lennék, kitől tanulja ezeket, mert tőlem biztos, hogy nem! – kiabál tovább Vivien.

– Menj a fenébe! – Hátrébb lépek, mert legszívesebben megfojtanám. Viszont nem engedem, hogy a fejemre nőjön, ezért ismét elé lépek, és egyenesen az arcába hajolok.

– Jól figyelj rám, mert csak egyszer fogom elmondani! Megtiltom, hogy kezet emelj a kislányra!

– Mert különben, mi lesz? – provokál tovább. – Elversz, ahogy Endre tette az édesanyáddal?

Vissza akarnék vágni valamit, de amint felfogom a szavait, egy hangot sem vagyok képes kinyögni. Az emlékek kegyetlenül törnek utat maguknak, és a szívem közben lassan beleszakad. Édesanyám könnyáztatta arcát látom, ahogy könyörög. Remegő kezeit feltartja, hogy védje magát, de apám erősen meglöki, és a földre esik. Szaladok, mert nem akarom, hogy jobban bántsa őt, de apa nagy termetétől megrettenek. Minden porcikám megmerevedik, és csak kiabálásra vagyok képes.

– Kérlek szépen, apa! Ne bántsd anyát!

Szavaim és könnyeim nem hatják meg az öreget. Azt az embert, aki végül tönkretette a gyerekkoromat, és halálba kergette az édesanyámat. Ő az egyik felelős mindezért, a másik pedig én. Nem segítettem anyámnak, amikor megtehettem volna. Elfordultam tőle, pedig ő próbált nyitni felém. Elárulta nekem a családunk sötét titkait, és én hogyan köszöntem meg? Elküldtem, és hátat fordítottam neki, de ő nem adta fel. Tovább próbálkozott, többször is telefonált, de én idióta barom, mindig elküldtem. Anyám végül azt érezhette, hogy elveszített, pedig ez nem volt igaz. Mire erre magam is rájöttem, már késő volt… Feladta, mert ellöktem magamtól. Miattam halt meg.

– Valter, ne haragudj… – Vivien hangja térít vissza a valóságba. Szemébe pillantok, amiben őszinte megbánást látok. – Nem úgy gondoltam… Ez… – Kezeit zavartan összefogja maga körül. – Ez övön aluli volt. – Fájdalmasan néz rám.

Belefáradtam a veszekedésbe.

– Sosem lennék képes rá. Ezt te is tudod – mondom halkan, majd Lénára pillantok, aki az ágyon fekszik, és a hüvelykujját szopogatja. Tekintetünk találkozik. Röpke mosolyt és egy kacsintást dobok felé, hátha sikerül jobb kedvre derítenem, de nem viszonozza. Biztosan elfáradt a sok sírástól.

Kilépek a szobából és beletúrok a hajamba. Hogy csaphattunk így össze? Érzem Vivient, ahogy csendben követ engem. Megfordulok és megállítom.

– Te ne haragudj rám! – szólok gyengéden. – Amit mondtam, azt nem gondoltam komolyan. Csak nagyon feldühítettél. – Leülök az asztalhoz, és egy pillanatra a tenyerembe temetem az arcomat. Vivien finoman végigszánt ujjaival a hajamon, melyek a tarkómon át a nyakamra kúsznak. Finom érintésétől kiráz a hideg. Kezembe veszem a kezét, és végigsimítok a gyűrűsujján.

– Három évvel ezelőtt fogadalmat tettem, hogy szeretni és óvni foglak, jóban, rosszban, amíg a halál el nem választ. – Felnézek rá. – Minden szavamat komolyan gondoltam.

Vivien szemei csillognak.

– Sosem lennék képes bántani titeket.

Vivien hirtelen magához ölel, és arcát a nyakamba fúrja. Könnyeit a bőrömön érzem.

– Nagyon szeretlek benneteket! – suttogom.

– Valter… – Drága feleségem hangja megremeg. Kibontakozom az öleléséből, és halovány mosollyal arcomon a szemébe nézek. – Szeretlek, Vivikém… – Éppen ő is mondaná, hogy szeret, de csókommal beléfojtom a szót. Még soha életemben nem voltam így kiéhezve az ajkának ízére. Nem bírtam tovább tartani magam. Őrülten szeretem, és gyűlölök vele vitázni. Borzalmas dolgokat vágtam a fejéhez… Még hogy eltöröm a karját! Egy barom állat vagyok.

Nyelvem az övével táncol, az íze édesebb bármelyik méznél. Ajkunk tökéletesen illeszkedik egymáshoz. A csók émelyítő varázsa úgy magával sodor, hogy nem tudok leállni. Beindít, és a fantáziámban már többféleképpen lepörgött, milyen pózokban fogom a testével és lelkével tudatni, hogy ő az enyém. Nagy bánatomra Vivien szeretne elhúzódni. Legszívesebben megakadályoznám, de a történtek után nem merek vele ellenkezni. Fizikai fájdalomként ér az ajkának hiánya.

– Én is szeretlek, Valter. Egyszer már az életedet adtad értünk… – bújik közelebb hozzám, és homlokát az enyémnek támasztja, így ajkunk ismét csak milliméterekre van egymástól. Önkéntelenül is megnyalom a számat. A csók gondolatát viszont elmossa az a kép, amikor Endre fegyvert fogott Vivienre. A saját életem onnantól kezdve nem számított, csak őket akartam biztonságban tudni.

– Bármikor újra megtenném – bukik ki belőlem az őszinteség.

– Tudom… Tudom… – suttogja. – Ilyesmire soha ne kerüljön sor. A poklot éltem át, amikor… – A hangja elcsuklik.

– Sajnálom, Vivi…

Ez is miattam történt, mert a bosszút fontosabbnak tartottam mindennél. Bárcsak visszatekerhetném az időt, akkor hallgatnék rá. A bosszú olyan szinten elvakított, hogy azzal sem törődtem, Vivien velem tart, és ezáltal veszélynek teszem ki. Ha nem mozdulok időben, akkor talán már nem is élne. És a legszörnyűbb az egészben, hogy várandós volt Lénával, amiről fogalmam sem volt. Megborzongok.

– Ne gondolj rá! – kérlel Vivi, mintha csak a fejemben olvasna.

Összebújva ácsorgunk még egy kis ideig. Nem mozdulunk, mert a pillanat a lelkünket simogatja. Jó érzés ölelkezni azok után, ahogyan beszéltünk egymással. Utálok vele veszekedni, de nagyon kiakasztott Léna szájon csapása. A saját bőrömön éreztem a fájdalmat, és a lányom sírásától elveszítettem a fejemet.

– Kérlek, ne üsd meg többé… – kérlelem, és tenyeremmel végigszántok gerincének vonalán.

– Ezt később megbeszéljük.

– Rendben – sóhajtom.

Lehet, hogy csak én csinálok ebből nagy ügyet?

Nem lesz egyszerű erről meggyőzni.

A család

Család? Csak egy szó. Ennyit jelentett nekem.

Sötét verem, melyben töltöttem életem.

Fájdalom, kín, égető könnyek és szenvedés,

Család, melyben elvesztettem hitem én.

De megismertelek. És felfordult a világ,

Megbolydult a szívem, most minden olyan más.

Szenvedtünk együtt, és egymásért is ketten,

Már az első perctől kezdve a rabod lettem.

Teljes most az élet, lett egy új családom,

Mikor megszülettél, én kis drágaságom.

A mosolyod, mi mindig feldobja a kedvem,

Veletek én a legboldogabb ember lettem.

Még meg sem születtél, már szerettelek,

Akkor érted odaadtam volna az életemet.

Itt vagy, rám nevetsz, s én mindent feledek,

Édesanyádat látom, amikor rád nézek.

Keserves volt a múlt, fáj a sok emlék,

De mindez kellett, hogy te most itt legyél.

Újra átélném, ha kell, megküzdenék én,

Ha ti itt lesztek velem majd a legvégén.

Szívem-lelkem tiétek, ti vagytok az életem,

Boldogság és öröm így most minden percem.

Szeretlek titeket, megóvlak bármi áron,

Ti vagytok minden kincsem ezen a világon.

⁓ 2. ⁓

Vivien

2020. március 8. (Vasárnap)

Amint Margó átlépi a küszöböt, én a fürdőszobába szaladok készülődni. Könnyed sminket viszek fel, hajam végét begöndörítem, majd hajlakkal rögzítem. Vetek egy utolsó pillantást a tükörbe, és elégedett vagyok a végeredménnyel.

Valter belép, a szemem sarkából érzékelem, ahogy elfintorodik és befogja az orrát.

– Mi ez a bűz?

– Hajlakk, és nem büdös! – közlöm megjátszott sértettséggel.

– Dehogynem! Ha ezt kell szagolnom egész este, akkor inkább húzz a fejedre egy sapkát!

Rányújtom a nyelvem, de aztán eszembe jut egy frappáns válasz.

– Sosem mondtam, de a hajzselédnek olyan szaga van, mint a döglött nyúlnak. Gondolom, azért jöttél, hogy belődd a séródat azzal a förtelemmel.

– Nem hiszek neked! – szűri játékosan a fogai közt, majd váratlanul rácsap a fenekemre.

Olyan erővel, hogy ha nem lett volna előttem a mosdó, akkor tutira előre bukok.

– Áú! – kiáltom, de Valter mosolya azonnal megfertőz. Tenyerét ismét a fenekemhez érinti, de most gyengéden simogatja, hogy enyhítse a csípős érzést, amit okozott. Lassan a fülemhez hajol, és rám pillant a tükörből.

– Fogalmad sincs arról, hogy most mennyire kívánlak.

Szavaitól enyhe bizsergés fut végig rajtam, ami az ágyékomból indul. Valter a fenekemnek nyomja keményedő férfiasságát, hogy bizonyítsa szavait. Az erekciója bennem is feléleszti a szunnyadó vágyat.

– Valter… – sóhajtom a nevét, de ajkamat halk nyögés hagyja el, amikor finoman a fogai közé veszi a fülcimpámat.

– Megfognálak itt. – Ujjai a csípőmbe markolnak.

Önkéntelenül a mosdó fölé hajolok, és vágyakozva felsóhajtok. Olyan rég szeretkeztünk már! Vágytól homályos pillantással meredünk egymásra a tükörből. Mindketten tudjuk, hogy csak kínozzuk egymást, hiszen Margó odakint van a picivel és csak ránk vár. Én voltaképp már egészen másra várok, de arra nagyon!

– Készen vagytok már? – Margó hangja arcul csap, kijózanít a vágy bódító hatásából. Szememet nagyra nyitom, úgy meredek Valterre, aki félig kinyitja a fürdőszoba ajtaját és kikiált Margónak.

– Tegyél be zenét! Öt perc, és megyünk! – Becsapja az ajtót és kulcsra zárja.

Ez az! A bensőm örömtáncot jár. Mosolyomat nem tudom elrejteni, Valter a tükörből méri végig a testemet. Pillantása lángra lobbantja a bőrömet. Még mindig a mosdón hasalok, ezért fel akarok egyenesedni, de kezével visszanyom.

– Maradj így! – parancsol rám. Szoknyámat felcsúsztatja a derekamra, a bugyimból pedig kiléptet. Valter eltűnik a tükörből, mert térdre ereszkedik mögöttem. Lábamat széjjelebb nyitja, és vágyakozva sóhajt.

– Olyan gyönyörű vagy! – Ha tudná, hogy minden egyes tette, szava már most az őrületbe kerget!

Úgy sóvárgom az érintését, mint még soha. Remegek, és várom, hogy kivégezzen, hogy darabokra hulljak a karjaiban. Valter ujja könnyedén csusszan belém, és az érzést, amit magával hoz, nyögéssel díjazom. Forró nyelvét lassan húzza végig rajtam, érintése nyomán lüktet a bőröm. Megáll a hüvelyem bemeneténél, és kínzó köröket rajzol le rajta a nyelvével. Csípőmet mozgatni kezdem, mert mindennél jobban vágyom a behatolásra. Lábaim beleremegnek, amikor nyelvével hatol a hüvelyembe.

Édes gyötrésétől szaggatottan veszem a levegőt, és nem bírom tovább.

– Valter… Kérlek! – nyöszörgöm.

Nyelvét az ujjai váltják fel. Két ujjal hatol belém, miközben másik kezével megszabadul nadrágjától. A tükörbe nézek és meglátom Valtert. Kihúzza belőlem az ujját, és egy jól irányzott mozdulattal belém csapja magát. Megkapaszkodom a mosdó széleiben, mert lábaimból minden erő elszáll. Valter nem finomkodik, olyan vadul dug meg, hogy belsőmet azonnal szétfeszíti az intenzív érzés. A harmadik csapásánál széthullok, és a nevét sikoltom. Elveszítem a józanságomat, és nem figyelek a hangerőre, Valter viszont azonnal befogja a számat, és úgy ostromol tovább. Kidugom a nyelvemet és végignyalom tenyerét. Elkapja a kezét, de egy percig sem könyörül rajtam. Ránézek a tükörből és észreveszem, hogy engem néz. Izmai megfeszülnek a testén… Nagyon szexi! Nézem, ahogy a szájába veszi a mutatóujját és benedvesíti. Gondolataim homályosak, képtelen vagyok értelmezni a tettét. Kezét leengedi, és miközben keményen döfköd, nedves ujját a másik járatomba csúsztatja.

– Úristen… – Ennyit vagyok képes kinyögni, amikor a kettős érzés azonnal robbantja bennem az orgazmust.

– A kurva életbe… – Valter szabad kezével a hajamba markol, erősen megtépi, miközben belém élvez. Kihúzódik belőlem, és hátrébb lép. – Nem gondoltam volna…

– Mit? – Nézek rá, miközben reszkető kezemmel visszahúzom a bugyimat.

– Hogy ez ennyire izgató – mondja.

Először nem tudom, mire gondol, aztán rájövök.

– Én is élveztem. Furcsa volt, de jó… Azonnal elmentem tőle – vallom be pirulva.

– Tudom, éreztem – bújik hozzám édesen.

– Halló! – Margó az ajtó előtt áll. – Már tíz perce vagytok bent.

– Köszi, Margó, az infót. Megyünk! – kiáltom most én, mert Valter visszafojtottan nevet Margó időzítésén.

– Azt hittem, kapcsol, amikor arra kértem, lőjön be valami zenét – mondja kacagva Valter.

***

– A teát langyosan szereti, és vacsorára csak a vajas kenyeret fogadja el mástól. Viszont nagyon vékonyan kend meg, mert csak úgy eszi meg – tájékoztatom Margót, mert hirtelen nem vagyok benne biztos, hogy tisztában van vele. Őrültség, hiszen nem először vigyáz a kicsire, de inkább megismétlem, mint hogy valami baki történjen, és haza kelljen jönnünk.

– Vivi, drágám, ne aggódj! – mosolyog ránk kedvesen, miközben Lénát a karjaiban ringatja.

– Jól van – sóhajtom, de nehezen tudok elindulni. Adok Lénának egy utolsó puszit.

– Egyáltalán létezik olyan ember, aki vastagon szereti a vajat? – kérdezi nevetve Margó, majd játékosan elfintorodik. Léna viccesnek találja Margó grimaszát.

– Én! – teszi fel kezét büszkén Valter. Margóval egyszerre forgatjuk a szemünket.

– Menjetek, mert sosem értek oda!

– Sietünk vissza. – Valterral helyet cserélünk, és most ő ad a kislánynak egy búcsúpuszit. – Nem leszünk el sokáig – jegyzi meg Valter.

– Miattam nem kell sietnetek. Érezzétek jól magatokat!

– Még egyszer köszönjük, hogy rád számíthatunk!

Margó csak legyint, én viszont gyilkos pillantásokkal meredek Valterre. Most ezt tényleg muszáj volt? Egyértelmű, hogy ezzel a kis megjegyzésével a családomra utalt, hogy rájuk viszont nem lehet számítani. Ha az volt a célja, hogy felbosszantson, hát sikerült!

Az autó felé menet Valter meg akarja fogni a kezemet, de elrántom. Dühösen nézek rá, ám ahelyett, hogy elszégyellné magát, kinevet! Mulat azon, hogy megsértett. Fogalma sincs róla, engem mennyire bánt az, hogy így gondol a családomra. Az egész út alatt nem szólok hozzá, de ő csak jót szórakozik rajta. Egyáltalán nem vesz komolyan.

– Ez lesz egész este? Nem szólsz hozzám? – kérdezi felém fordulva. Tenyerét a combomra teszi, de gyorsan lesöpröm magamról. Még mindig engem néz. Utálom, amikor nem az utat figyeli, annyiszor szóltam már érte! Nem válaszolok a kérdésére, csak hosszan kifújom a levegőt.

– Érdekes és gyors vacsora lesz – állapítja meg vigyorogva.

– Nézd már az utat, az ég szerelmére! – szólok rá erélyesen, de mikor ránézek és meglátom a vigyori arcát, képtelen vagyok tovább játszani a jégkirálynőt. Valter mosolya mindig megolvasztja a szívemet. Küzdök ellene, még az arcizmom is belesajdul, de végül Valter győz, és kínomban elnevetem magam.

– Ez az, kislány! – dicsér meg. Büszkén teszi a lábamra ismét a kezét, de bosszúból csak azért is lesöpröm magamról. Az, hogy nem bírtam ki mosolygás nélkül, még nem jelenti, hogy megérinthet!

– Ezt akkor későbbre időzítjük – mondja végül. Többet nem ér a combomhoz, és nem is néz rám, de a mosoly ott bujkál a szája szélén.

***

A Salvator étterembe megyünk vacsorázni, mert nagyon szeretjük az ételeiket. Gyakornok szakácsként itt szereztem rengeteg tapasztalatot. A nővérem pincérnőként dolgozott. Mióta kétgyermekes családanya lett, egészen más területek kezdték érdekelni, így a vendéglátás neki is a múltjává vált. Több éve a Szivárvány óvodában dolgozik óvónőként.

Valterral helyet foglalunk egy kétszemélyes asztalnál, és éppen csak letesszük magunkat a székre, amikor megjelenik régi jó barátom, Vince.

– Szép estét kívánok a vendégeknek! Szépséges Vivien! Milyen jó téged újra látni! Jól nézel ki! – dicsér fülig érő mosollyal ex-kollégám, de amikor rápillant Valterre, azonnal lehervad a mosolya.

– Én is örülök! – válaszolok mosolyogva, és közben átveszem kezéből az étlapot. Valter goromba módon tépi ki Vince kezéből a neki szánt brosúrát. Megrovó pillantást vetek felé, de rám sem bagózik. – Hogy van Lili és Fanni? – érdeklődöm udvariasságból.

– Nagyon jól. Bár néha elég kezelhetetlenek.

– Nincs más dolgod? – förmed rá váratlanul Valter. – Mondjuk, odamehetnél ahhoz a párhoz! – bök a fejével az éppen belépő új vendégek felé. – Az ő feleségével flörtölj inkább, ha jót akarsz magadnak.

Mindketten tátott szájjal meredünk Valterre, aki jól kivitelezett megjátszott mosollyal néz Vincére.

Zavartan elnevetem magam, és megpróbálom poénra venni ezt a kellemetlen szitut. Megölöm Valtert!

– Hát, láthatod, Vin, néha az én férjem is elég kezelhetetlen.

Vince érti a tréfát, de nem mer nevetni rajta, csak szolidan bólint. Nem gyáva alak, én ezt tudom jól róla, csak ismeri Valter múltját, és jobbnak látja, ha nem tűz össze vele.

– Innivalót mit hozhatok nektek? – zökken vissza a szerepébe Vince.

– Én egy pohár vizet kérnék – szólalok meg kedvesen, miután Valter hosszan bele van merülve az itallap böngészésébe, de amint közlöm a kérésemet, lecsapja a lapot és Vincére néz.

– A feleségem egy Thummerer Tréfli Cuvée bort kér. Én pedig egy alkoholmentes sört. Tiplizhetsz, majd intek, ha kitaláltuk az ételt. – Valter kiveszi a kezemből az itallapot, és a pincérnek nyújtja mindkettőt.

Vince illedelmesen bólint és gyorsan eltűnik. Úgy érzem, mindjárt szétrobban a fejem. Legszívesebben üvöltenék, de nyilvános helyen vagyunk, így muszáj visszafognom magam.

– Beléd meg miféle ördög bújt? Eszednél vagy? Hogy viselkedhettél így Vince előtt? Totál lejárattál! Most ki tudja, mit gondol rólunk!

– Engem nem érdekel, mit gondol, de az orrom előtt ne flörtöljön már veled! Nem sok kellett, hogy betörjem a képét. Inkább legyél hálás!

– Hálás? – Úristen, esküszöm, most fogok stroke-ot kapni! – Hallod magadat? Úgy viselkedtél, mint egy féltékeny kamasz!

– Te ezt nem értheted, Vivi.

– De, nagyon is értem!

– Dehogy érted! – vág a szavamba, majd közelebb hajol. – Te hogy érzenéd magad, ha idejönne egy nagyon csinos pincérnő, megérintené a karomat, és félreérthetetlenül legeltetné rajtam a szemét? Csábosan mosolyogna rám, flörtölne velem, és én viszonoznám a „kedvességét.”

– Hagyd abba! Felfogtam – felelem durcásan. Magam előtt látom a jelenetet, és szintén ki tudnám kaparni annak a nőnek a szemét. Viszont az ő esetében egy ismeretlen személyről van szó, Vince pedig a barátom.

– Csak egy a bökkenő, Valter. Hogy a te eseted más lenne, mert Vince a barátom. Családapa, aki nagyon szereti a feleségét, és egy ujjal sem ért hozzám, amikor idejött! Rég látott, és udvariasságból kedveskedett. Nem flörtölt velem!

– Nem adod fel, igaz? – somolyog Valter.

– Mit?

– Hogy neked legyen igazad. Én szó nélkül tűrjem el, mint valami papucsférj, ha flörtölnek a feleségemmel. Bocs, de ez nem én vagyok!

Felsóhajtok. Ez a beszélgetés sehova nem vezet, és még a kaját sem választottuk ki, pedig Vince újra megjelenik mellettünk. Csendben leteszi elénk a kért italokat. Látom Valteren, hogy nem örülne, ha most én beszélnék, ezért csöndben maradok.

– Sikerült választani?

– Mondtam, hogy majd intek, ha visszajöhetsz – kezdi Valter. Jaj nekem… Ide sem jövök többet vele, az biztos. Sőt… Sehova nem megyek vele!

– Elnézést, csak azt gondoltam…

– Semmi baj – vág a szavába. – Mondom akkor… Kérünk szépen…

Mi a fene? Tud szépen is kérni?

– Két májgombóclevest, egy szezámos csirkemellsalátát, egy Grill-mixet. Desszertként pedig két meggyes-diós palacsintát. Ja, igen… és egy pohár szénsavmentes ásványvizet a hölgyeménynek.

Mosolyomat alig tudom elrejteni. Ez egy apró győzelem a részemről. Valter képtelen teljes egészében uralkodni rajtam. Vizet kértem elsőnek, és nem felejtette el. Vince mindent eltárol a fejében, majd egy gyors mosolyt küld felém. Valter hátratolja székét, mint aki fel akar állni, Vince pedig gyorsan elillan.

– Fejezd már be! – rivallok rá.

– Csak ráijesztettem – kacarászik Valter.

– Viselkedj, különben itt hagylak! – mordulok rá, és a mosolya ellenére igyekszem morcos arcot vágni.

– Mondtam már, hogy jól áll neked, ha dühös vagy?

Valter továbbra is vigyorog, majd hirtelen áthajol az asztal fölött és szájon csókol. Röviden, nem túl hosszan, de pontosan olyan ajak- és nyelvmozgással, hogy a bugyimat egész biztosan lecserélhetem. Minden haragom elszáll csábító, édes csókjától. Lassan húzódik el tőlem, és közben vadító tekintete felperzsel körülöttem mindent.

– Csak érjünk haza… – sóhajtja, az én szívem meg vágyakozva dobban egy nagyot. Lesütöm a szemem, mert nem bírom tovább elviselni azt a forróságot, amit az övében látok.

Valter megérinti a kezemet az asztal felett, és halkan szól, miközben újra ráemelem a tekintetem.

– Elmeséljem itt és most, hogy mit tennék veled?

Pirulva, elutasítón rázom a fejem.

– Inkább ne… Beszéljünk másról! – javaslom.

Valter arcán csalódottság suhan át, majd beletörődőn a szék támlájának dől. Titokzatos mosoly bujkál ajka szegletében, és hirtelen tudni akarom, mire gondol.

– Mi az?

– Sosem fogom elfelejteni a kezdeteket. Amikor édes, ártatlan kislányként megjelentél a nagynéném ajtajában, köntösben, turbánnal a fejeden – emlékezik Valter.

– Azt ugye tudod, hogy nem ott találkoztunk először, hanem…

– A sarki kocsmában, tudom – vág a szavamba. – Szépséged az első perctől kezdve elvarázsolt… Az ártatlanságod pedig őrülten vonzott – hajolt közel hozzám az asztal felett.

– Szóval csak ezért? Mert szűz voltam? – cukkolom. Valter az ajkába harap, és szinte biztos vagyok abban, hogy most ugyanarra gondolunk mindketten.

– Túlságosan ártatlan voltál, én meg kiéhezett. Nehéz volt az önmegtartóztatás.

– Ja… Kis híján megerőszakoltál a garázsoknál… – viccelődöm tovább.

– Bíztál bennem, pedig nem is ismertél – folytatja az emlékezést, én pedig mosolyogva iszom minden szavát. Szerettem a kezdetekről beszélgetni vele. Olyan mások voltunk. Körülvett minket a kibontakozó szerelem varázslatos élménye, és közben alattomos árnyként követett minket Valter sötét múltja, amiről fogalmam sem volt.

– Nagyon sokat jelentett az, hogy hittél nekem. Abban a pillanatban tudtam, hogy rád van szükségem.

– Elképesztően jóképű srác voltál… – mondom én is azt, ami épp az eszembe jut, Valter pedig elneveti magát.

– Kösz. Ezek szerint már nem vagyok az?

Vele nevetek, és beletúrok a lazán lelógó hajtincseibe. Most nem zselézte fel a haját, biztos a „döglött nyúl” beszólásom miatt.

– Dehogynem! Imádom még mindig azt a vadító morcos nézésedet. A fekete hajadat, és az egy-két ősz hajszáladat.

– Micsoda?! Nincs is ősz hajszálam! – védekezik, és közben idegesen beletúr a hajába. Látom, hogy érzékenyen érinti a téma, ezért inkább nem firtatom tovább. Pedig valóban büszkélkedhet egy-két ősz hajszállal, ám olyan helyen van, amit ő nem láthat, csak én.

– Nem. Tényleg nincs, csak vicceltem.

Láthatóan megnyugszik. Kezeinket az asztal alá tesszük, amikor megérkezik a vacsoránk.

– Köszönjük szépen, Vince – bólintok udvariasan.

Valterra nézek, aki halkan kinyög valami köszönöm-félét, miközben pillantásra sem méltatja a pincért. Aj, azt hittem, már befejezte ezt az idióta játékot. Miután Vince magunkra hagy, megrovón pillantok Valterra. Ő olyan ártatlan szemmel pislog rám, hogy azonnal elolvad a szívem. Erre az idiótára képtelenség haragudni!

Csendben enni kezdjük az ételünket. Eltelik körülbelül három perc, amikor Valter olyat mond, amitől majdnem az asztalra köpöm a vizet.

– Ez még a te főztödnél is finomabb. Hogy lehet ez? Hiszen itt szakácskodtál, nem?

– Kapd be! – bökök feléje az evőeszközzel.

– Majd te az enyémet! – kacsint rám. A szememet forgatom, majd újabb grillezett csirkét szúrok a villámra.

– Te nem tudsz másra gondolni evés közben, csak a szexre?

– Kevés volt nekem induláskor a fürdőszobai affér. Ráadást kérek.

– Ha szépen viselkedsz Vincével, akkor dupla ráadást kapsz! – nézek rá csábosan. Valter a tányérjába ejti a villáját. Kacagnom kell a reakcióján.

Meglepő, de az est hátralévő részében Valter kifogástalanul viselkedik, és még Vincével is udvarias és kedves. Szegény pára, már tényleg semmit sem ért. A palacsintából két falatot eszem, mert több nem fér belém. Megköszönjük az ételt, Valter még meg is dicséri, hogy mennyire finom, én pedig bokán rúgom az asztal alatt.

Az éttermet elhagyva lassan sétálunk az autó felé. Valter megérinti a kezemet, és eszembe jut az, hogy idefelé még elrántottam tőle, mert haragudtam rá. Most csak szomorúan tudok gondolni arra, hogy Valter csalódott a családomban.

– Figyelj, tudom, hogy Anna nem ért rá mostanában, és anya sem, de hadd bizonyítsam be neked, hogy még lehet rájuk számítani – mondom, miközben az autóhoz érünk, és Valter elereszti a kezem.

– Rendben. Akkor itt a mobilom, és hívd fel őket most!

– Miért a tiédről?

– Csak. Nem mindegy, melyikünk hívja őket?

– De… végül is. – Bizonytalanul meredek a készülékre a kezemben, miután beszállok az autóba.

– Mi az? – néz rám kíváncsian Valter.

– Nincsen túl késő hozzá?

– Ugyan, Vivi, este fél tizenegy. Gyerek még az idő. Ha számíthatunk rájuk, akkor mindenképp felveszik.

Úgy érzem, Valter most nem játszik tisztességesen. Tudja jól, hogy anyám például már nem fogja felvenni. Ő sosem tud sokáig fennmaradni. És így is történik. Anya nem elérhető. Valter a fejét csóválja, ujjával hadonászik, hogy hívjam Annát. Így teszek. Anna a harmadik csengés után vette fel, de nem volt elragadtatva a késői hívás miatt.

– Azt hittem, baj van, Vivien – sóhajtja.

– Nem, nincs. Valterrel éppen vacsorázni voltunk. Csak azért hívtalak, hogy… – Elhallgatok, mert rájövök, hogy fogalmam sincs, mit kérjek tőle. Valterrel nem beszéltük meg a részleteket.

– Hívd meg hozzánk vasárnapi ebédre! – tátogja artikuláltan felém, így könnyedén leolvasom ajkairól az ötletét.

– Arra gondoltam, hogy vasárnap eljöhetnétek a picikkel hozzánk ebédre – nyöszörgöm, mert kellemetlennek találom a helyzetet. Ezt a hívást máskorra is tehettem volna, nem pedig ilyen későre. Ahogy számítok rá, Anna leteremt ezért.

– Ezt a hívást napközben is megejthetted volna, nem pedig ilyenkor.

– Tudom… Ne haragudj. – Tiszta idiótának érzem magam, amiért hallgattam Valterra.

– Viszont most vasárnap biztos, hogy nem jó. Már elígérkeztünk másokhoz.

– Akkor mikor lenne jó nektek?

– Vivien, ezt így most hirtelen nem tudom megmondani, és amúgy is késő van. Levi már alszik, és nélküle nem akarok döntést hozni.

– Értem. – Hát, nem pont erre számítottam. Ez annyira lerázósan hangzott…

– Akkor majd hívj, ha tudsz már valamit – kérem, majd elköszönünk egymástól.

Nem nézek Valterra, mégis érzem minden idegsejtemben győzelmének néma üzenetét. Mégsem látok mosolyt az arcán, amikor felé fordulok.

– Már volt programjuk vasárnapra.

– Na, persze. – A fejét csóválja hitetlenül, majd halk szitokszó hagyja el száját, amikor a közlekedési lámpa pirosra vált előttünk. Megállunk. Valter nem szól, csak fortyog magában. Ezt ujjai dobolásából tudom, amik a kormányon pattognak. Eszembe jut a fürdőszobai jelenetünk, majd az, amit Valter mondott az ebédlőasztalnál. Vajon mit szólna hozzá, ha itt és most…

– Ne durcizz annyit, ez csak egy piros lámpa. Inkább engedd el magad! Jön a ráadás az étterembeli jó viselkedésedért – mondom, majd kezemet a combjára simítom. Valter csodálkozva kapja felém a fejét.

– Mi? – Ajkán mosoly bujkál, és fészkelődni kezd az ülésben. Én kioldom a biztonsági övet, és az öle fölé hajolok.

– Vivi… Mit csinálsz?

– Jaj, tudod te azt nagyon jól! – válaszolom incselkedve.

Ujjaim közé veszem az övcsatját és szétkapcsolom.

– Ah, te rossz kislány… – sóhajtja, de nem akadályoz meg benne, aminek kimondottan örülök. Úgy döntök, mégsem bontom ki őt teljesen a farmerjából, ezért a gombhoz nem nyúlok, csak a cipzárt húzom le. Érzem a tapintásom alatt, ahogy életre kel a férfiassága. Fekete bokszer vár rám dudorodva a farmer alatt. Megnyalom a szám, ahogy elképzelem bőrének az ízét. Kiszabadítom merev farkát, és látványa engem is beindít. Először csak a makkját szorítom az ajkam közé. Hegyén lassan húzom végig a nyelvem. Valter a gázra tapos, talán túl erősen is, mert hirtelen lódulunk meg. Sosem szoptam le még vezetés közben. Nem tudom, miért jutott most ez eszembe… Hozta a pillanat.

Egészen magamba engedem őt, amikor végre meghallom halk nyöszörgését.

– Annyira jó vagy… – sóhajtja. Megérzem tenyerét a tarkómon, ujjai a hajamba markolnak és megtépik. Most rajtam a sor, hogy édes nyögés hagyja el az ajkaimat. Izgató módon irányítani kezd. Hajamat még mindig markolja, és most ő mozgat a farkán. Elereszt, és a mobiljához nyúl.

– Állj le picit, kérlek… – Hangjából érzem, hogy már teljesen kész van. Egy utolsó nyalást végzek a makkja körül, majd minimálisan elhúzódom tőle, de nem egyenesedek vissza az ülésembe. Megkérdezném, hogy kit hív, de mire kimondhatnám, már megtudom.

– Margó, minden rendben? Sikerült elaltatnod? Nagyszerű! Nem kell megvárnod minket, hazamehetsz nyugodtan!

Mosolyogva hallgatom, hogyan próbálja akadálymentesíteni a házunkat.

– Mondom! Öt perc, és otthon vagyunk, Léna már úgysem fog felébredni… Köszönjük a segítséget… Margó!

Úgy látszik, nem megy könnyen a nő elküldése, biztosan még öt percre sem szeretné egyedül hagyni Lénát.

– Nem, nincsen semmi baj, Margó! Kérlek! – Valter felsóhajt. – Köszönöm.

Nyert ügyünk lenne? Nem foglalkozva azzal, hogy még telefonál, ismét a számba engedem a szerszámát.

– Köszi, köszi! Neked is jó éjt! – Valter kinyomja a telefont. Érzem, ahogy az autó sebessége növekszik, én pedig ennek hatására gyorsítok a tempómon.

– Csak érjünk haza, és szétkúrom a szádat!

Megjegyzése hullámokat ver a belsőmben. Ajkaimat farka köré szorítom, szívom erősen, vadul köröz rajta a nyelvem. Többször is sós váladék önti el a számat, ami csak egyet jelent: közel van az élvezethez. Viszont önző mód szeretném, ha keményen megadná nekem azt, amire vágyom, ezért visszább veszek a kényeztetésből. Tudja jól, hogy miért lassítok, ezért nem is szól érte. Ő viszont nem finomkodik a sebességgel. Éles és gyors kanyarral fordul a kocsifeljáróra. Érzem, ahogy testünk az ülésbe préselődik. Majd a fék könyörtelen fizikai hatását. Valter leállítja a motort.

– Sötét van a házban, Vivi… – közli velem a jó hírt, de nem bírom ki és elnevetem magam. Próbálom valahogy visszagyömöszölni merevedését, de képtelen vagyok rá.

– Valter, hogy fogsz így bemenni? – mutatok a kicipzározott farmerjára, amiből még mindig keményen égnek áll.

Valter rám pillant, és ő is elneveti magát. Kicsatolja a biztonsági övét és kigombolja a farmerját. Ő gyorsan és ügyesen megoldja azt, ami nekem nem sikerült, de mielőtt kiszállna az autóból, felém fordul és vadul a hajamba markol. Közel húz magához, azt hiszem, hogy megcsókol, de megáll az arcom előtt és mélyen a szemembe néz.

– Amiért ilyen rossz kislány voltál, nagyon keményen megkapod. Mindenhol.

Az utolsó szó hallatán még a lélegzetem is eláll. Vajon hogy értette azt, hogy mindenhol?

– Szállj ki az autóból! – parancsol rám. A belsőm cigánykereket jár, miközben próbálom ajakharapással leplezni izgatottságomat. Valter megragadja a karomat, és sietősen maga után húz a ház felé. A bejárati ajtóhoz érve nekitaszít. Ujjait a nyakam köré kulcsolja, és vadul szájon csókol. Térdét a combom közé fúrja, így kénytelen vagyok szétnyitni a lábamat.

Miközben vadul csókol, a kabátja zsebébe nyúlok és előkotorászom a kulcsot. Nem szeretném, ha a ház előtt kefélne meg, a szomszédság látóterében. Kitépi a kulcsot a kezemből, és kinyitja az ajtót. A házban koromsötétség van és csönd. Léna úgy alszik, mint a bunda. Valter a nyakamba csókol, miközben az ebédlő felé vezet.

– Az ebédlőasztalon akarom csinálni! – sóhajtja két csók között, majd hirtelen a fenekem alá nyúl és a csípőjére emel. Megkapaszkodom a vállaiban, míg az asztalhoz cipel. Óvatosan letesz, miközben orra hegyét végighúzza a nyakamon. Fejemet teljesen hátravetem, és élvezem gyöngéd cirógatását. Orrát izgató nyelve váltja fel, ami forrón érinti felhevült bőrömet. Gerincemen jóleső bizsergés fut végig, mialatt Valter nyelve a köldököm körül keringőzik. Felemelem a fejem, és vadul belemarkolok a hajába. Ő széjjelfeszíti a lábamat, és megragadja a szoknyám szélét. – Most szétszedlek! – fenyegetőzik, amitől még inkább felizgulok.

– Ne, kérlek, hagyjátok abba! – szólal meg egy ismerős hang. Egy olyasvalakié, akinek már rég nem lenne szabad itt lennie.

A fény felgyullad az ebédlőben és megpillantjuk Margót. Valter azonnal elereszti a ruhámat, és derekára rántja a farmerját. Mikor bújt ki abból? Észre sem vettem… Én is sietősen megigazítom az itt-ott félregyűrt ruhaanyagot, és leugrom az asztalról.

– Margó… Az ég szerelmére, te mit keresel itt? – kérdezi Valter, miközben farmerjával vacakol.

– Bocsássatok meg, egyszerűen nem volt szívem itt hagyni ezt a kislányt egyedül…

Alig bírom visszafojtani a nevetésemet. Valteren látom, hogy nem találja viccesnek a helyzetet. Szegény Margót sajnálom, rettenetes zavarban van, Valter pedig nem tudja eldönteni, hogy most haragudjon rá, vagy sem… Viccesen merednek egymásra, a levegő viszont kezd nagyon fojtogatóvá válni kettejük közt, ezért gyorsan közbelépek.

– Nincsen semmi baj, nagyon jól tetted, hogy itt maradtál a kicsivel, annak ellenére, hogy Valter hazaküldött.

– Tudom – sóhajtja kétségbeesetten, és már a szemünkbe sem mer nézni. Ezt elszúrtam. Valterra pillantok segítségért, aki pár másodpercig még a tarkóját vakargatja zavarában, végül összeszedi a gondolatait és Margóhoz lép.

– Tényleg köszönjük, hogy maradtál. Te ne haragudj az előbbiért! Csak kérlek, ne ígérd azt, hogy elmész, ha közben mégsem teszed – néz rá Valter, miközben a bejárati ajtó felé kíséri.

– Többet nem fogom, abban biztos lehetsz. – Margó megáll, és felém fordul. Némán intek neki a távolból. Arra számítunk, hogy végre kilép a házból, de nem teszi. Látszik rajta, hogy még mondana valamit. Mindketten csendben várakozva figyeljük, amikor megszólal:

– De ugye nem fogjátok az asztalon csinálni? Mert azon enni szoktunk – hadarja zavartan, és látom rajta, hogy amint kimondja, már meg is bánta. Valter eddig bírta komolyra venni a figurát, most kirobban belőle a nevetés. Hasát fogva válaszol a kérdésre:

– Nem, nem fogunk az asztalon kefélni, csak kérlek, menj már el!

Margó is velünk nevet zavarában, kezével pedig ide-oda kalimpál.

– Jól van, jól van, drágaságaim, már itt sem vagyok. További jó szórakozást! – vigyorog ránk, majd sietősen távozik.

Valter becsukja az ajtót és felém fordul. Vigyorogva meredek rá. Nehezen hisszük el, ami az imént történt. Három éve a család legjobb barátja, szinte már a tagja, Valter pótanyja, de még sosem kerültünk vele ilyen kellemetlen helyzetbe. Valter nem mozdul a helyéről.

– Mi az? – kérdezem, miközben körmeim szélét harapdálom.

– Szörnyethalt – mutat farmerjának azon részére, mely mögött a szerszáma lapul.

– Óh, szegénykém! – mondom megjátszott sajnálkozással, közben az ebédlőasztal felé lépkedek. – Biztos nagyon megijedt Margótól.

– Nem szereti a nyilvánosságot. – Valterral mosolyogva közelítünk egymás felé.

– Nem szereti? Mégis képes voltál anyaszült meztelenül megjelenni a nővérem előtt.

– Az más. Ott nem terveztem kefélni veled.

– A Margónak tett ígéretedet betartod? – kérdezem, miközben rövid pillantást vetek az ebédlőasztal felé.

– Dehogy tartom… Van fertőtlenítőszer és szivacs.

Kuncognom kell Valter szavain. Érdekesen cseng ez az ő szájából, mivel még soha életében nem tartott a kezében tisztítószert.

– És szeretnéd, ha feléleszteném? Vagy túl nagy trauma érte? – incselkedem Valterrel, és közben ujjaim közé veszem a farmerja gombját. Csábosan rebegtetem szempilláimat, és lassan benedvesítem az ajkaimat.

Valter közelebb hajol hozzám, és érzékien a fülembe suttog.

– Csupán a hangodtól éledezik. Ha így játszadozol tovább, hamar felcsaplak az asztalra!

– Már alig várom! – vigyorgok rá, majd térdre ereszkedem előtte. Kínzó lassúsággal gombolom ki a farmerját, és közben a köldöke alatt húzódó szőrzetbe csókolok. Halk sóhajt hallat, ami annak a jele, hogy kezd türelmetlenné válni. Ujjaim közé fogom a cipzárt és lehúzom, hogy immáron teljesen szétnyílhasson előttem a ruhaanyag.

– Anyuci… Mi történt apa ruhájával? – Léna álmos hangja végképp megtöri a pillanatot. Érzem, ahogy Valter megfeszül előttem, én pedig a hátam mögé nézek. Léna a nappali elejében ácsorog álmosan, szemét dörzsölve.

– Óh, kicsim… Apának csak tönkrement a cipzárja, anya azt próbálja éppen megjavítani. – Miközben elhadarom ezt a szánalmas baromságot, visszahúzom a sliccet és felpattanok guggolásomból. – De miért nem alszol, kicsikém?

– Csúnyát álmodtam. Aludhatok köztetek?

Valter ellép mellőlem, és karjába emeli Lénát. Hosszú puszit nyom apró arcára, és olyan gyengéden szól hozzá, hogy a szívem totálisan ellágyul. Nagyon szereti ezt a gyermeket, egyáltalán nem ütött a szüleire, és ezért mindig hálát adok az égnek.

– Persze, hogy aludhatsz, kis hercegnőm. Gyere, apa elűzi a rossz álommanókat!

És azzal ott hagytak a nappaliban. Na, szép… Szememet forgatom, de mosolyogva követem életem két legfontosabb személyét.

⁓ 3. ⁓

Vivien

2020. március 9. (Hétfő)

Valter ébresztője reggel hat órakor csörög. Engem is felránt álmomból, de nem mozdulok meg az ágyban. A fáradtság megbénít, így csak hallgatom Léna szuszogását és Valter mocorgását. Az ébresztő második csörgésre elhalkul, majd az ágy megmozdul alattunk, ahogy Valter kimászik belőle. A szememet sem kell kinyitnom ahhoz, hogy tudjam, Valter az ágy szélén ül mozdulatlanul.

Mindig így ébred. Percekig csendben ücsörög, és próbál magához térni. Körülbelül öt percig nem mozdul, végül felkel és puszit ad először Lénának, majd nekem. Meleg ajka a homlokomat érinti.

– Szeretlek – suttogom mosolyogva, de szememet továbbra sem nyitom ki. Valter a fülem mögé fésüli az arcomon pihenő hajtincset, és mikor megszólal, kihallom hangjából mosolyát.

– Én is, szívem, de még egyszer ne csináld ezt, mert a frászt hoztad rám. Azt hittem, hogy alszol.

– Bocsánat – motyogom álmosan, majd a nyakamig húzom a takarót. Próbálok visszaaludni, de nem sok sikerrel. Minden sejtem Valterre van kiélesedve. Hallgatom, ahogy becsukja a fürdőszoba ajtaját, a csapból megengedett víz csobogását, és elképzelem, ahogy Valter két tenyerét alátartja, megvárja, amíg kicsit megtelik vízzel, aztán az arcába fröcsköli, hogy a hűvös víz végképp megszüntesse álmosságát. Szinte magam előtt látom, amikor lerántja a törölközőt a tartójáról, és szárazra törli az arcát. Persze a törölközőt nem a helyére teszi vissza, hanem a szennyestartó tetejére hajítja. Egy darabig csönd, csak Léna egyenletes légzése tölti ki a néma űrt. Képtelenség… Nem tudok már visszaaludni. Túlzottan ébernek érzem magam. Kinyitom a szemem, magam elé bámulok. Azon merengek, milyen reggelit készítsek majd a kicsi lánynak. Végül én is kimászom az ágyból, magamra veszem a rózsaszín pamut köntösömet, és belebújok az otthoni papucsomba.

Kávé.

Amíg a lány alszik, van időm nyugodtan kávézni. Valter túl régóta van a fürdőben… Biztos a séróját próbálja beállítani, csak nem sikerül úgy, ahogy szeretné.

Miközben felteszem a kávét főni, eszembe jutnak a tegnap eseményei. Valter az ebédlőasztalra tesz, és már éppen a bugyimat rántaná le rólam, amikor ránk szól Margó… Istenem! Van ennél kellemetlenebb szitu a világegyetemben? Szerintem nincsen.

Magamban kuncogok, közben elosztom két kisebb bögrébe a gőzölgő kávét. Valter megjelenik, látványosan a levegőbe szippant.

– Ah, Duracell-illat. Ide vele! – lép mellém, és hirtelen a nyakamba csókol. Borostája megszúrja érzékeny bőrömet, ezért visongva próbálok elhúzódni tőle, de elkapja a kezem és nem enged el.

– Hová, hová? – Szemében meglátom azt a fajta éhséget, amit én is éreztem az étterem óta. – Nagy kár, hogy nincs több időm – sóhajtja. – Ha lenne, te most nem a borostám miatt visítanál – jegyzi meg csibészes mosollyal ajkán, majd szájához emeli a bögrét. Úgy húzza le a feketét, mintha az egy feles lenne, majd kicsit hangosabban levágja a pultra a poharat. – Ah, ez jólesett!

– Fúj, hogy lehet ezt a förtelmet meginni?

Félreértés ne essék, imádom a kávét, de cukorral és sok-sok tejjel! Egyszer próbáltam tisztán inni, és megfogadtam, hogy soha többet! Inkább iszom tisztán a vodkát, a whiskyt, a pálinkát. Nincs az a pénz, hogy a kávét így igyam. A legborzalmasabb ital, amit a földkerekségen kitaláltak.

Valter nem felel a kérdésemre, mert ezt már évekkel ezelőtt megvitattuk. Ő tudja, hogy ódzkodom a feketekávétól, és a megjegyzésemet most is egy édes mosollyal értékeli.

– Mennem kell. Négyre itthon vagyok. – Rövid csókot nyom a számra.

Arcszeszének illata a bőrömön ragad, és miután Valter távozik a házból, még mindig úgy érzem, mintha előttem állna. Imádom, hogy az illata itt marad velem minden reggel. Végighúzom ujjamat az alsó ajkamon, miközben bögrével a kezemben helyet foglalok az ebédlőasztalnál. Bódítóan szexi. Úgy szeretem!

Az első korty kávé viszont semmissé foszlatja az orrom előtt keringő férfiillatot. Immáron minden gondolatom az energiát adó ital felé terelődik. Ráérősen iszogatok, közben figyelem a felkelő Napot a falióra kattogásával kísérve. Túl nagy a csönd… Odalépek a magnóhoz, halkan elindítom a Retro rádiót. A kávé és a zene megteszi hatását, mert két perc múlva már a konyhában készítem Léna reggelijét. Táncolva! A rádióban egy nagyon régi remix számot kezdenek el játszani, meghallva elönt egy érzés. Bár újra átélhetném a bulizás élményét! Annyira hiányzik! A zene rengeteg emléket hoz felszínre a Valter előtti időszakomból. A sulis éveimben minden péntek este a Fregatt diszkóban tomboltam ki a hétköznapok fáradalmait Péterrel és Patrikkal, akik akkoriban az egyedüli barátaim voltak. Milyen jó is volt!

Miközben gondolataim a tizenöt éves korszakomnál kalandoznak, a zene ritmusára kezdem ringatni a testem, majd dobálni a hajam. Engedek a múlt rezgéseinek, és átadom magam a zenének. Kicsit magára hagyom a lábos vizet, és végigtáncolom a remix számot.

Valterrel még soha nem sikerült táncolnom. Az esküvőnkön sem lehetett rávenni, így pár hagyományról le kellett mondjak. Nem is értem, hiszen a gyárépület tetején táncolt velem az esőben… Igaz, az nem olyan tánc volt, mint amit az esküvőn vártak volna el tőlünk. Na, de mindegy is.

Olyan rég tomboltam ki magam úgy istenigazából! Valterrel pedig még sosem szórakoztam diszkóban. Ha törik, ha szakad, a legközelebbi hétvégén már fényjáték és szárazjég társaságában fogom inni a koktélomat, Valterral az oldalamon! Ebből nem engedek! Jár nekem, nekünk a kikapcsolódás őrültebb verziója is!

A zene véget ér, én pedig fülig érő mosollyal térek vissza a már fortyogó vízhez. Kicsit lejjebb veszem a lángot, és két szál virslit pottyantok a vízbe.

A jó hangulatom ellenére eszembe jut Valter tegnapi duzzogó képe, amiért Anna sokadszorra nem ér rá létesíteni velünk bármiféle kapcsolatot. Muszáj lesz nyíltan rákérdeznem erre a tesómnál. Van egy sejtésem, de tőle akarom hallani. Kezembe veszem a telefont és tárcsázom a számát. Ha dolgozik, úgysem veszi fel.

Így is lett. Amint kinyomom a mobilt, édesanyám mosolygós arca jelenik meg a képernyőn és rezeg a készülék, jelezve a bejövő hívást.

– Szia, anya! – emelem a fülemhez.

– Szia! Láttam, hogy kerestél tegnap este. Ne haragudj, kincsem, de én olyankor már aludni szoktam.

– Tudom. Nem én erőltettem, hanem Valter.

– Valami baj van?

– Velünk minden rendben, meg Lénával is… Csak… Te tudsz arról valamit, miért olyan elutasító velünk mostanában Anna? Bármit kérek tőle, mindig kitalál valami kifogást.

– Biztos vagyok benne, Vivi, hogy pontosan tudod az okát. Haragszanak Valterre, és be kell vallanom neked, hogy én is.

– A karácsonyi közös vacsorán történtek miatt? Ez komoly? Mikor volt az már!

– Lehet, hogy nem mostanában, de Valter még mindig nem vette a fáradságot, hogy bocsánatot kérjen tőlünk, viszont elvárja, hogy ha segítség kell, egyből ugorjunk! Hát, Anna nem fog. Ha neked kell bármi, akkor nagyon szívesen, de Valtert látni sem szeretném!

– Hogyan várod el, hogy bocsánatot kérjen, ha látni sem akarod?

Erre nem nagyon tudott mit felelni anya, csak hosszan sóhajtott a vonalban.

– Nézzétek el neki, légy szíves. Katasztrofális volt az akkori karácsonyunk. Valter tele volt feszültéggel. Amiket mondott, nem úgy gondolta…

– Vivien! Nem tőled várjuk a magyarázkodást!

– Jól van – sóhajtom. – Beszélek vele.

– Ahogy gondolod. Amúgy jól vagy, drágám? A kismanó felébredt már?

– Nem. Még az igazak álmát alussza. Van egy kevés „énidőm” – mondom nevetve, aztán megpillantom Léna kócos fürtjeit, rózsaszín, epres mintázatú pizsamáját, és mosolyom lehervad. – Vagyis pont most telt le az „énidőm.” Majd beszélünk, anya. Puszillak.

– Jól van. Csókold meg a nevemben is a kicsi Lénát!

– Mindenképpen! Szeretlek!

– Én is!

Azzal kinyomom a mobilt és leteszem az asztalra.

– Jó reggelt, édes kicsi csillagom! Hát felébredtél? – Széttárt karokkal lépek hozzá, ő pedig álmosan felém csoszog. Karjaimat kis teste köré fonom, és az ölembe emelem. – Hogy aludtál?

Nem válaszol, csak nyöszörög, és szopni kezdi a hüvelykujját.

– Gyere, nézd, milyen finomat készít neked anya! – Odaviszem a tűzhelyhez, megmutatom neki a lábosban úszkáló virsliket.

– Finom virsli – mondja boldogan, majd ujját visszateszi a szájába.

– Igen! Finom virsli! Tejjel vagy kakaóval?

– Nem! – forgatja durcásan a fejét.

– Mit nem?

Elvesztettem a fonalat.

– Nem kell virsli.

– Csokis golyók tejjel? Az a másik nagy kedvenced.

– Nem!

Jaj, ne! Megint kezdi. Nem akar semmit sem enni.

Finoman leteszem a földre, mert ki kell találnom valamit.

– Pedig reggelizni kell valamit, Léna.

– Nem kell csokigolyó.

Felsóhajtok, és megpróbálom kitalálni az alternatívát.

– Banánturmix?

– Virsli! – kiáltja úgy, mint aki most találta ki ezt a remek ötletet.

– Virsli – sóhajtom, ő pedig hevesen bólogat. Nem tudok egyszerűen rájönni, hogy ezt most direkt csinálja, vagy csak arra ment ki az egész, hogy ő mondhassa meg, mit készítsek neki. Amikor hátat fordítok, kacarászni kezd. Kis csibész! Bezzeg az apjával sosem játszadozik így!

Szerencsére nem ellenkezik, jóízűen megeszi a reggelijét. Teszek le neki hozzá egy pohár langyos teát, amit azonnal a kezébe vesz.

– Lassan, Léna, ne kapkodj, mert még kiöntöd!

Egyre ügyesebben iszik pohárból, de még néha kilöttyenti. Miután mindennel végzett, a szobája felé szalad.

– Hékás! Elmaradt a reggeli fogmosás! A fürdőszobába, kisasszony!

Léna irányt vált, és örömsikollyal szalad a másik helyiségbe.

– Fogmosó dal apával! Éljen!

Elmosolyodom, majd közlöm vele, hogy apa dolgozni van, így velem kell beérnie. Majdnem behisztizik, amiért nem apa fogja elénekelni, hanem a mobilon indul el a dal. Végül élvezettel mossa meg pici tejfogait.

– Éljen! – kiáltja vékony cérnahangján, lemászik a sámliról és szaladni kezd.

– Léna, ne rohanj, mert a végén még…

Bumm!

Elcsúszik a laminált padlón és beüti az állkapcsát. A nagy kacagásból fülsértő sírás lett.

Lénához sietek, felszedem a földről. Kissé megrémülök, amikor meglátom véres száját. Gyorsan leöblítem vízzel és megnyugszom, hogy a sérülése nem komoly, csak a foga sértette fel picit az alsó ajkát.

– Látod, kicsi szívem! – simogatom kipirosodott, könnyáztatta arcát. – Ezért nem szabad szaladgálni itthon!

A házban megszólal a csengő. Egy pillanatra még Léna is abbahagyja a sírást, de csak egy pillanatra. Kezemből nem teszem le, így nyitok ajtót az ismeretlennek.

– Anna! – lepődöm meg váratlan felbukkanásától.

– Szia, Vivi – köszön, majd mögüle előbújik Izabella.

– Bejöhetünk? – kérdezi bizonytalanul, miután meglepetésemben némán, mozdulatlanul állok előtte. Megrázom a fejem, hogy magamhoz térjek.

– Jaj, persze! Micsoda kérdés ez! Szia, drága Bella! – köszöntöm az unokahúgomat, aki csak fél évvel idősebb Lénánál. Bella gyors puszit nyom az arcomra, és már be is rohant a nappaliba.

– Zsolti?

– Óvodában. Bella nagyon hiányolta már Lénát, ezért gondoltam, áthozom, hadd játszanak együtt – magyarázza a nővérem, majd amikor puszival köszönti Lénát, riadtan néz fel rám. – Mi történt a szájával?

Kérdéséből mást is kihallok. Mintha attól tartana, bántalmazás áldozatává vált Léna, és én nem merek szólni róla. Bár nem mondja, de látom a tekintetében, és ez rosszulesik. Nem teszem szóvá, csak válaszolok neki a magam legtermészetesebb módján.

– Kiszaladt a fürdőből, és elcsúszott a laminált padlón. Tudod, milyenek, amikor nagyon aktívak. – Utálom, hogy folyton magyarázkodnom kell, ha Lénát baleset éri. Vagy Annának, vagy Valternek. Kicsit aggódom is amiatt, hogy Valter mit fog szólni. Eddig csak lila foltokat szedett össze egy-egy esésénél, de most a fogai csúnyán felsértették picinyke száját. Valóban úgy festett, mint akit erősen szájon vágtak.

– Értem. – Anna ennyit mond és elengedi Lénát, aki Bella után rohan.

– Ne szaladj! – kiáltok utána reménytelenül, majd a nővérem felé fordulok.

– Kérsz kávét?

– Igen, elfogadok egyet. Hogy vagytok? – érdeklődik Anna, miközben elfoglalja szokásos székét az asztalnál.

– Minden rendben.

– Valter még mindig… – Anna elharapja a mondandóját, én pedig kérdőn bámulok felé. – Tudod, még mindig érzékenyen érinti a… – Itt megint elhallgat.

– A gyereknevelés? – segítem ki. Bólint, és némi szánalmat látok a pillantásában. Sóhajtok. Kitöltöm a kávékat és az asztalhoz viszem. Bella hangosan felkacag Léna szobájában, egy puffanást hallunk, majd az én kincsem is visongva nevet. Leülök Annával szemben, átnyújtom neki a bögrét. Ő azonnal a kezébe veszi és szájához emeli.

– Sajnos igen. Igyekszik, de nem könnyű neki. Valterrel semmi sem olyan könnyű. Bonyolult, sebzett ember, ezt ti is tudjátok jól. Meg az a karácsonyunk nem alakult valami fényesen… – kezdek bele újra abba, amit már ezerszer elmondtam nekik. Most mégis úgy érzem, hogy valami megváltozott. Anna belém is fojtja a szót azzal, hogy feltartja a mutatóujját.

– Tegnap este, miután beszéltünk telefonon, Levivel arra jutottunk, hogy megpróbáljuk elfogadni, megérteni őt. Hiszen nekünk nem kellett azokon a borzalmakon átmennünk, mint amin neki. Mi nem tudhatjuk, mit érezhet akkor, amikor azt látja, valaki kezet emel egy gyermekre, még akkor is, ha az csak tanító jelleggel történik. Valahogy meg kellene vele értetni, hogy ez nem az a fajta büntetés, mint amit ő kapott.