Tartalomjegyzék

Neked

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

Fróna Zsófia

A fegyverforgató –

Baljós szövetségek

Fróna Zsófia – A fegyverforgató – Baljós szövetségek

©Fróna Zsófia

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/fronazsofia/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156373533

mobi ISBN 9786156373540

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Neked

Ezúttal neked szeretném megköszönni. Neked, aki elolvastad a könyvem.

Köszönöm, hogy ebben a részben is együtt izgultál és kalandoztál Megairával és társaival. Olyan csodát tettél, amire csak te vagy képes: életre hívtad a világot és a szereplőket.

Minden történet csupán betűk sokasága, ha nem olvassa senki. Az olvasók kezében válik egy könyv azzá, ami: varázslattá, mely szórakoztat, elgondolkodtat, megríkat, vagy egyszerűen csak kikapcsol.

Ezért vagyok neked annyira hálás, hogy kiemelted a fegyverforgatók világát a lapokra vetett tinta fogságából, és a fantáziád segítségével valóságot teremtettél belőle.

Tartsd meg jó szokásod, és olvass! Szabadíts fel minél több történetet. :)

1. fejezet

Megaira arra eszmélt, hogy nem kap levegőt. Nyomást érzett a nyakán, és mintha súlyt helyeztek volna a testére.

Aztán megérezte a szorítást, és rájött, hogy valaki fojtogatja.

Azonnal bekapcsolt a túlélőösztöne, és kézzel-lábbal, kétségbeesetten kapálózott az ágyban.

A szobában sötét volt, de a lány felismerte, ki magasodik föléje. Tilde ült a derekán, vérben úszó szemmel nézett le rá.

– Dögölj meg! – fröcsögte, és még jobban megszorította Megaira nyakát, belepréselve őt a párnába.

Megaira nem értett semmit. Legutolsó emléke az volt, hogy a múzeumban megjelenik az iskolai orvos és leüt egy katonát. Minden, ami utána történt, csupán zavaros katyvasszá vált. Idő kellett volna, hogy kitisztuljon a feje, és ez volt az, ami most nem jutott neki.

Azért próbált koncentrálni. Valószínűleg megmentették őket, és most ő és Tilde egy kórházban vannak. A lány szorítása a nyakán erősebbé vált.

Megaira próbálta levetni magáról, de nem volt elég ereje hozzá. Sokkal gyengébb volt, mint Tilde. Lehunyta a szemét, hogy erőt gyűjtsön, de forogni kezdett vele a világ. Éppen eldöntötte, hogy feladja, amikor hirtelen mindennek vége lett.

Már nem érezte magán a lányt.

Kinyitotta a szemét és hangosan levegő után kapott. Beletelt néhány másodpercbe, mire felfogta, hogy egy ismeretlen szobában van, amelynek közepén Tilde fekszik a földön, és Szvetlána térdel rajta, hátracsavarva mindkét karját.

– Eressz el! – vergődött Tilde. – Hadd csináljam ki ezt a férget!

– Bírj magaddal! – förmedt rá Szvetlána.

Az ablakon keresztül hullott rájuk a hold és a csillagok fénye. Megaira kinézett az éjszakai égboltra és erőlködött, hogy visszaemlékezzen a történtekre. A múzeumban voltak és harcoltak. Tilde megsebesült.

– Hol vannak a többiek? – bukott ki Megairából.

Szvetlána talpra állította Tildét, de nem engedte el. A lány az ép lábára helyezte a testsúlyát, így láthatóvá vált, hogy ellátták a sérüléseit. Tiszta ruhát viselt, combját a kötés körül fertőtlenítő színezte be.

Megaira megérintette a nyakát, mire éles fájdalom hasított a vállába. Ekkor vette észre, hogy őt is szakszerűen bekötözték – és erről eszébe jutott, hogy a múzeumban meglőtték.

– Hol vagyunk? – kérdezte.

Szvetlána erre a kérdésre már válaszolt.

– A Legfelső Tanács egyik védett házában – vetette oda a nő.

– És a vizsga?

– Arról lecsúsztunk, hála neked, te nyomorult – vicsorgott Tilde. Kezét rángatva próbálta kiszabadítani magát Szvetlána szorításából.

A nő rámordult.

– Csak akkor engedlek el, ha lenyugszol.

– Úgysem hagynád, hogy megöljem – morogta Tilde már sokkal nyugodtabban.

Szvetlána lassan eleresztette. A lány egyhelyben maradt, maga elé húzta a karját és a csuklóját masszírozta.

– Mennyi ideig voltam eszméletlen? – folytatta a kérdezősködést Megaira.

– Nagyjából nyolc óráig – felelte Szvetlána. – De fogd fel inkább alvásnak.

A nő összevont szemöldökkel fordult Tilde felé.

– Nekem dolgom van. Egész egyszerűen nincs időm a kicsinyes marhaságaidra. Mi a fenét csináljak veled, hogy abbahagyd a gyűlölködést?

Megaira tekintete találkozott Tildéével. Ha szemmel ölni lehetett volna, akkor Megaira már nem élt volna, mégis azt mondta:

– Menj nyugodtan. Rendben leszünk.

Szvetlána hitetlenkedve sandított a húgára.

– Az előbb nekem nem úgy tűnt.

– Tilde mérges, de nem lesz baj.

– Te csak ne nyilatkozz a nevemben! – förmedt rá a lány.

Szvetlána csípőre tette a kezét.

– Akkor velem jössz, és leláncollak valahová.

– Tudok viselkedni – vakkantotta Tilde.

Szvetlána sóhajtott egyet, majd az ajtóhoz lépett.

– És most mi lesz? – szólt utána Megaira.

Szvetlána megfogta a kilincset.

– Őszintén nem tudom – sóhajtott, de nem nézett vissza a húgára –, de ne reméljetek semmi jót.

A nő távozott, a két lányra nyomasztó csönd telepedett. Megaira egy pillanatra sem vette le a tekintetét Tildéről, de a lány meg sem mozdult.

– Hogy lett vége? – kérdezte tőle Megaira bizonytalan hangon.

Tilde szeme villámokat szórt, de Megaira legnagyobb meglepetésére nem förmedt rá, csupán vett egy mély levegőt.

– Szvetlána rárontott arra a faszira, aki lelőtt téged, és megölte. A többi katona, akik életben maradtak, dr. North után iramodott.

– És elkapták?

Tilde elnevette magát.

– Erre sem emlékszel? A doki volt a démon!

Megairának egyetlen pillanat alatt jutott eszébe minden, olyan erős fizikai lökéssel, hogy megtántorodott ültében.

A démon.

Annmary halála.

Setan…

Megaira felnyögött.

Tilde sarkon fordult és már távozott volna, amikor Megaira ismét megszólalt.

– És mi hogy kerültünk ide?

Tilde meg sem állt, úgy válaszolt.

– Szvetlána hozott minket ide.

A lány ezzel kiment a szobából.

Megaira hanyatt dőlt az ágyban és a plafont bámulta.

Hát ennyi volt.

Soha nem mehet vissza a Fegyverek Házába.

Törölni fogják az emlékeit.

Setant is elfelejti.

Azt nem lehet!

Felült az ágyban.

Fájdalmasan hasított belé a felismerés, hogy nem tudja, hol lehet a férfi, és jól van-e. Aggódott érte és hiányzott neki. Most bármit megadott volna, hogy itt legyen vele és átölelje őt. Akkor rögtön mindent jobb színben látott volna.

De Setan nem volt vele.

A vére a fülében lüktetett. Rámarkolt a lepedőre és összepréselte a száját.

A nyitott ablakon keresztül lágy szellő borzolta fel a szőrt a karján, nagyokat lélegzett, próbált nyugalmat erőltetni magára, de a kavargó érzések szétfeszítették belülről.

Kinyitotta a száját, és tehetetlenségében elordította magát.

***

Már kivilágosodott, amikor Megaira magához tért. Úgy döntött, körülnéz. Mivel csupán egy vajszínű hálóinget viselt, ehhez először ruhát kellett szereznie; a sarokban álló szekrény szerencsére tele volt nadrágokkal és pólókkal, így hamar felöltözött.

Még mindig pulzáltak benne az előző este feltört érzések. Amint picit jobban átadta magát a félelemnek és az aggodalomnak, azonnal olyan hevesen kezdett verni a szíve, hogy belesajdult a mellkasa. Olyan helyzetbe került, ahol meg kellett őriznie higgadtságát, erre rájött abból, amilyen komor volt a nővére előző este.

Vett egy mély levegőt, majd lassan kifújta. Felidézte Wayan mester tavalyi óráit, ahol megtanulta, hogyan maradjon higgadt minden helyzetben, és erre összpontosított.

Bal karját pólyával a nyakába akasztotta, majd kiment a szobából.

A ház hasonlított az otthonához, ahol Nancyvel, Sarah-val és Szvetlánával élt. Az ajtón kilépve az emeleten még két hálószobát látott; az övé volt a legtávolabb a lépcsőtől. A keskeny folyosó gyér megvilágításában lopózott a lépcső felé; hangtalanul közlekedett, sem a padlódeszkák, sem a lépcsőfokok nem nyekeregtek. A fehér falakon vastag fakeretes tájképek és Megaira számára ismeretlen emberek fekete-fehér képei lógtak.

A nappaliba érkezett. A helyiség látott már jobb napokat: üresen kongott, csupán egy kopott, barna kanapé és két hozzá passzoló fotel árválkodott benne a falba ágyazott kandalló előtt.

A lépcső másik oldalán helyezkedett el a konyha. Barna faszekrényeiről már lekopott a lakk, és a metálszínű hűtőszekrény valahogy sehogy sem passzolt ehhez a látványhoz.

Főzött egy kávét és leült a pulthoz, de alighogy belekortyolt a bögréjébe, Tilde jelent meg az ajtóban.

– Hányingerem van tőled – morogta a lány.

Csapzott külleme arra utalt, hogy nincs egy perce, hogy felébredt. Résnyire szűkült szemmel botorkált a hűtőhöz, és vett ki magának egy joghurtot.

Nem szóltak egymáshoz. Tilde a falnak dőlve kanalazta a műanyag pohár tartalmát, Megaira a kávéjába feledkezett.

Egyszerre figyeltek fel a bejárati ajtó nyílásának hangjára.

Megaira szíve nagyot dobbant.

Egy pillanatra azt hitte, hogy Setan az.

Önkéntelenül is mosolyra húzta a száját. A gondolat, hogy újra láthatja a férfit, elfeledtetett vele minden problémát.

A konyhaajtóban azonban Jack és Sakura jelentek meg. A fiún fekete öltöny volt fekete inggel és szürke nyakkendővel. Megaira még sosem látta ilyen komolynak. Azonnal eltűnt a mosolya.

– Mit kerestek itt? – szaladt ki a száján a döbbent kérdés.

– Szvetlánától tudjuk, hogy itt vagytok – csilingelt Sakura hangja.

– Máris temettek minket? – förmed rájuk Tilde, miközben végigmérte mind a kettőt.

– Nem – válaszolta Jack szárazon. – A vizsgaeredmény kihirdetéséről jövünk, és…

– Akkor ennyi volt, mi? – sziszegte Tilde.

Sakura megnyugtató mosolyt erőltetett az arcára, de Jack volt az, aki tisztázta a helyzetet. A fiú megköszörülte a torkát.

– Hole igazgató megjelent a Legfelső Tanács előtt és kérvényezte, hogy töröljék mindkettőtök emlékeit, a fegyvereiteket pedig vigyék a raktárba.

Megaira elernyedt – csak ekkor vette észre, hogy eddig minden izma megfeszült.

Tilde a mosogatóba csapta a joghurtos poharat és a kanalat.

– Ne aggódj, te mocsok – súgta Megairának. – Mielőtt törölnék az emlékeidet, a saját kezemmel fojtalak meg.

Megaira önkéntelenül is végigsimított a nyakán.

– Nem kétlem – motyogta, aztán a gondolataiba merült.

Tilde csípőre tette a kezét és Jackhez fordult.

– Rajtad megkönyörültek? Mondjuk igaz, máris úgy nézel ki, mint aki maholnap úgyis megöli magát – vetette oda a fiúnak.

Jack szeme sötéten villant.

– Én részt vettem a vizsgán – közölte.

– Marhaság! – fakadt ki Tilde. – Épp annyira nem volt időd a kezdésre visszaérni, mint nekünk.

– Helyzeti előnyben voltam. Én nem sérültem meg – mondta a fiú.

Tilde ökölbe szorította a kezét, de nem szólt semmit, kitrappolt a konyhából.

– Hogyan lehet meghallgatást kérni a Tanácstól? – kérdezte Megaira.

– Meghallgatást? – fordult felé Jack. – Az ügyetek egyértelmű.

– Csak mondd meg, hogyan! – mordult fel a lány.

Jack felvonta a szemöldökét.

– A lovasszobornál, a Fegyverek Háza előtt.

– Beszélgessek egy szoborral, mint egy eszelős?

– Nem – intett a fejével Jack. – A szobor talpazatába hangrögzítő van elrejtve, ami egy rejtett gomb megnyomásával aktiválódik.

– Értem – mondta Megaira, és már fel is pattant.

Jack utánakapott.

– Legalább ne fényes nappal menj oda!

Megaira megtorpant.

Jack folytatta.

– Légy nagyon óvatos. A védett ház csak addig véd, amíg benne vagy. Ha az utcán elkapnak a Tanács emberei, akkor így jártál.

***

Megaira aznap sötétedéskor kilopózott a házból. Gond nélkül elért a térig, és a lovasszobor mellső patája alatt hamar megtalálta a domború, pajzsra emlékeztető mintát. Az ujjbegy nagyságú gomb benyomását követően éles kattanást hallott. Elmondta az üzenetet és hazasietett. A következő este fehér borítékot talált a küszöbén, rajta a nevével.

A benne lévő kártyán rövid üzenet állt:

A meghallgatásod este kilenckor lesz.

Megaira fellélegzett, de épp csak megnyugodott, amikor ismét görcsbe rándult a gyomra.

A fegyvere nélkül nem jelenhet meg.

Ettől a gondolattól fájdalmasan hasított bele Setan hiánya. Bár, amikor utoljára látta, akkor még élt, de nagyon rossz állapotban volt, és ki tudja, hogy mit tettek vele.

A lehetőségektől, amik eszébe jutottak, összeszorult a szíve, így inkább vett egy mély levegőt, megtörölte az arcát, és a jelenlegi problémájára próbált fókuszálni.

Egyáltalán, hol lesz a meghallgatás?

Remélve, hogy Szvetlánát a nappaliban találja, lerobogott a lépcsőn, de a földszinten csupán Tilde tartózkodott. A konyhaajtóban állt, és alighogy meglátta Megairát, rárivallt.

– Az mi a kezedben, te félkegyelmű?

– Nem lehetne, hogy egyszer úgy szólj hozzám, hogy elhagyod ezeket a jelzőket? – sóhajtott fel Megaira.

– Az ki van zárva, nyomi – közölte Tilde, megnyomva az utolsó szót.

Megaira sóhajtott egyet.

– Ez – kezdte, és felmutatta a borítékot – az értesítőm, hogy mikor jelenjek meg a Tanács előtt.

– Csak te?

– Csak én.

– Nekem annyi – ciccentett Tilde, és hátralépett a konyhába.

Megaira visszatért a szobájába és jobb híján arra a következtetésre jutott, hogy a Tanács valószínűleg küld érte valakit. Sötét farmert és fehér inget vett fel. Felszisszent, amikor a karját megemelte; lüktetett a válla. Miután végzett, a nappali közepén toporogva várta, hogy jöjjenek.

Amikor a bejárati ajtó halk nyikorgással kinyílt, a lány megmerevedett, de aztán kényszerítette magát, hogy a folyosó felé induljon.

Ismerős alak rajzolódott ki az előszobában derengő fényben.

A magas termet, a szögletes vállak…

Megaira szíve nagyot dobbant.

A jövevény megszólalt.

– Szia, husi.

A démon a lámpa fénye alá lépett. Ahogy széles vigyorra húzta a száját, kivillantak hegyes fogai. Haja ébenfekete lángként lobogott a fején.

Megaira ösztönösen hátrált.

– Hát nem örülsz, hogy látsz? – vonta fel a szemöldökét a démon. Fekete szeme élénk csillogása még ijesztőbbé tette az összhatást.

– Mi van Setannal? – nyögte a lány.

A démon színpadiasan megköszörülte a torkát, mint aki nagy bejelentésre készül.

– Setan jelenleg nem elérhető. Kérem, hagyjon üzenetet – szólalt meg mímelt komolysággal.

– Mi? – fakadt ki Megaira. Térde megremegett. – Meg… meghalt?

A démon nem válaszolt azonnal. Komoly tekintettel végigmérte a lányt, cipője orrától egészen a feje búbjáig.

– Nem – jött aztán az egyszerű válasz. – Már mégis hogyan lehetne halott, ha egyszer én itt vagyok? – A démon felemelte mutatóujját és megcsóválta a fejét, mintha csak egy tanár korholná tanítványát. – Nekem nagyon úgy tűnik, hogy nem figyeltél a legutóbbi beszélgetésünk alkalmával.

– Akkor… mi történt vele? – kérdezte Megaira kissé felbátorodva.

– Nem tudom – vonta meg a vállát a démon, közben körbenézett a szobában. – De, hogy őszinte legyek, nem is érdekel.

A férfi teste tökéletesen épnek tűnt; a sebek, melyeket Setan a medvével való dulakodás során szerzett, eltűntek.

Megaira megszólította.

– És te, hogy kerülsz ide?

– Baromi sokat kérdezel, husi – fordult hirtelen a lány felé a démon.

Két hosszú lépést tett meg csupán, és máris Megairával szemben volt, zakója hozzáért a lány ingéhez.

Megaira felsikított a meglepetéstől.

A démon a lányra dőlt és a falhoz préselte.

– Csendesebben – suttogta, és kígyószerű nyelvével végignyalta a nyakát. Hümmögött. – Te még mindig irtózatosan gusztusos vagy.

Megaira egész testében megremegett.

Aztán eszébe jutott, mivel tudja kontrollálni a démont.

– Azt parancsolom… Azt parancsolom, hogy változz fegyverré!

A démon tett egy lépést hátra, kezét a hasára téve összegörnyedt.

Megaira fellélegzett.

Ekkor vérfagyasztó nevetés hagyta el a férfi száját, és elegánsan felegyenesedett.

– Ez nem… ez nem lehetséges! – fakadt ki Megaira. – Hogyan?

– Elhitted, mi? – nevetett még mindig a démon.

– De ennek működnie kéne – suttogta a lány.

– Ja. Kéne – bólintott a démon. Zsebre vágta a kezét és vállat vont. – De nem fog többé működni, és ezt csakis magadnak köszönheted. Buta lány.

– Hogyhogy?

– Hát már nem emlékszel? Hisz’ te magad oldottad fel Setan esküjét.

– Nem… nem! – rázta meg a fejét Megaira. – Az a szertartás nem sikerült!

– Biztos? – hajolt a démon a lányhoz. Hegyes fogai csupán centiméterekre voltak Megaira arcától.

– Sikerült – motyogta a lány elkerekedett szemmel. – De Setan miért nem mondta?

– Nem ez lenne az első alkalom, hogy valamibe nem avat be, nem igaz?

Megaira lehajtotta a fejét. A démonnak igaza volt. Bár Setan soha nem állította, hogy a szertartás nem működött. Amikor próbaképp Megaira azt kérte tőle, változzon fegyverré, a férfi ezek szerint nem parancsot teljesített.

De miért tett úgy mintha még mindig élne az esküje?

A lány sóhajtott. Setan hozta a formáját: nem hazudott neki, csak éppen nem mondta el az igazat. De ha Setan nem engedelmeskedik neki, akkor… Megaira szívét jeges dermedtség markolta meg. Akkor Setan önszántából tartott dr. North-szal a múzeumban, és Jacknek talán igaza van abban, hogy a fegyvere árulta el őt…

A férfi vele szemben megmozdult, amitől Megairának más is eszébe jutott.

Nincs semmi, amivel kontrollálhatja a démont!

Felsóhajtott, és kimondta a nyilvánvalót:

– Szabad vagy. Akkor miért jöttél mégis ide?

– Azért annyira nem vagyok szabad, husi – javította ki a férfi. – Nélküled Setan meghal. Setan nélkül pedig én is meghalok. Ha megszűnik köztetek a kapcsolat, akkor vége a dalnak.

– És miért nem maradtál dr. Northszal?

– Az a nő egy idióta. Át akart adni Edwardnak, de Setan testét még én sem tudom a végtelenségig életben tartani. Kis híján otthagytuk a fogunkat. Aztán csak felfogta, hogy ha egy hullát nyújt át imádott Edwardjának, akkor neki annyi, így engedte, hogy kovácshoz menjek.

– De… te nem tudsz fegyveri alakot ölteni.

– Én nem, de Setan igen. A szöszi elkísért egészen a kovácsműhelyig. A kis hülye. Eléggé pórul járt, ugyanis oda démonoknak szigorúan tilos a belépés, és ennek a kovácsok igen hangsúlyosan jelét is adták – mesélte kedélyesen. – Őket sem kell ám félteni, ha harcról van szó!

– Nem hiszem el, hogy a doki ilyen könnyen elengedett – tűnődött Megaira.

– Édesem, azt hiszel, amit akarsz – fintorodott el a démon. – Annak a nőnek egy húzása volt velem szemben, és túlságosan elbízta magát. Elpazarolta az egyetlen aduját – nevetett fel. – A kovácsnál visszaadtam Setannak a terepet, aztán a következő emlékem, hogy a műhely előtt állunk, ép a testünk, és Setan azt mondja, keresselek meg téged. Aztán puff… volt Setan, nincs Setan – mondta, és csettintett. – Hiába javították meg, valami kómaszerű állapotba került. Éreztem, hogy az utolsó utáni pillanatban értünk a kovácshoz, de hogy ilyen kis puhány a haverunk? – vigyorodott el a démon. – Szóval velem kell beérned, gyönyörűm.

– Mást nem mondott, csak hogy keress meg? – kérdezte a lány.

A démon elhúzta a szája szélét.

– Tudod, nem vagyok én postás, hogy üzenetekkel szaladgáljak ide-oda.

Megaira keresztbe fonta a karját.

– Nem tudom, hogy mennyire bízhatok meg benned – bökte ki.

– Ez elég nyilvánvaló, husi. Semennyire – vigyorodott el a démon.

– Tehát pusztán azért vagy itt, mert Setan erre kért?

– Ez a kért olyan enyhe szó. Én inkább úgy fogalmaznék, hogy rám parancsolt.

Megaira elgondolkodott. Ő ugyan nem tudta a démon nevét, így nem is irányíthatta, de Setan igen, márpedig Setan az ő fegyvere.

– Esetleg nekem is engedelmeskedni fogsz? – kérdezte.

– Hova gondolsz, husi? – hőkölt hátra a démon. – Még hogy neked engedelmeskedni?! Na, még mit nem!

– De nem hagyhatom, hogy mindenkit felfalj, aki az utadba kerül!

– Ez nem az én bajom.

– Mivel tudnálak meggyőzni?

– Semmivel. Megyek is, valami harapnivaló után nézek, mert borzasztó éhes vagyok!

Már az előszobában volt, amikor Megairának támadt egy ötlete.

– Kössünk üzletet!

Egy pillanatig Megaira azt hitte, a démon otthagyja, aztán a férfi visszalépett a nappaliba.

– Üzletet? – kérdezte a démon. – Miféle üzletet?

– Ha segítesz nekem, kiszabadítalak Setan testéből.

A démon nem válaszolt. Megaira tartotta vele a szemkontaktust, bár kimondottan kellemetlen érzés volt a végtelen, matt feketeségbe bámulni. A néma csönd egyre feszültebbé tette a légkört.

– Hisz’ ez az, amit akarsz, nem? – kérdezte a lány. – És akkor soha többé nem kell elbújnod akaratodon kívül.

A démon egészen közel hajolt a lányhoz.

– Erre senki sem képes.

– Én igen – mondta, majd megköszörülte a torkát.

– Setan nem ember – kezdte a démon. – Nem tudom a testét elhagyni, ahogy azt egy emberrel tenném. Mi, démonok, nem tudunk önszántunkból tárgyakat megszállni, így olyan csapdába estem, amiből nincs menekvés.

– Nekem nem okozhat problémát – ellenkezett Megaira.

– Hazudsz – sziszegte a férfi.

– Miért tenném? Rendkívüli képességeim vannak. Hisz’ te magad mondtad, hogy feloldottam Setan esküjét, pedig mindenki lehetetlennek hitte. Tudsz még egy olyan fegyverről, akinek nem parancsolhatnak?

A démon bámulta egy darabig a lányt, majd mélyen beleszagolt a hajába.

– Jól van. De ha hazudsz, vagy nem sikerül – súgta a fülébe –, felfallak. Értetted?

Megaira nagyot nyelt, de határozottan bólintott.

2. fejezet

A sötétített ablakú autó ugyanannál a vörös téglás épületnél rakta ki őket, ahol Megaira és Setan legutóbb találkozott a Tanáccsal.

A lány a bejárati ajtóhoz lépett; az üvegberakás visszatükrözte a mellette álló, fekete kapucnis felsőt viselő démon alakját.

– Nem fogják elhinni, hogy Setan vagy.

– Te kérted, hogy jöjjek veled – közölte nemtörődöm hangon a férfi. – Engem ez az egész hidegen hagy.

– Nos, ha fegyver nélkül jelenek meg előttük, egészen biztosan végem van.

– Akkor viszont bízz kicsit jobban színészi tehetségemben – vigyorgott a férfi.

– Mégis hogyan tudnád eljátszani, hogy ő vagy? Még csak nem is hasonlítasz rá, és a hangszíned sem olyan – magyarázta a lány, aztán mindkét kezével a hajába túrt. – Ezt hogy a bánatba gondoltam?

– Na, jól van, elég ebből a hisztiből! – szólt rá a démon, és finoman meglökte.

Megaira remegő ujjal nyomta meg a kapucsengőt.

Az ajtó felzúgott, majd kitárult, mögötte ugyanaz a vékony kisfiú fogadta őket, aki a múltkor is.

És épp annyira mosolygott, mint akkor…

– Kövessenek – csilingelt a hangja.

Megaira úgy érezte magát, mintha időhurokba került volna. Talán ez az egész rémség meg sem történt vele, talán még csak annál a problémánál tartanak, hogy Setan tanárnak adta ki magát…

– Rá kellene gyújtanod – suttogta a démonnak, miközben felfelé mentek a lépcsőn.

– Még mit nem! – fortyant fel a férfi halkan. – Nem dohányzom, és ezen még a te kedvedért sem változtatok.

– Mégis mit számít egy szál cigi? Hisz’ démon vagy, az istenért. Nem tök mindegy?

– Nem. És ne nyúzzál, különben itt hagylak a francba.

A Legfelső Tanács ugyanabban a szobában fogadta őket, ahol korábban. Még az árnyalakok is épp úgy foglaltak helyet, mint akkor.

Megaira a szoba közepére botorkált, majd megállt. Remegett, mint a kocsonya, és csak remélni tudta, hogy ezt nem látják rajta. Amikor a démon mellé lépett, az egyik tanácstag döbbenten fújt egyet.

– Megaira Diamond, Setan Kober – dörrent a köszöntés.

Megaira fejet hajtott. A démon mozdulatlanul várt.

– Tehát nem értesz egyet Henry Hole döntésével – szólalt meg a középen álló hatalmas árny.

– Nem, nem értek egyet.

– És te, Setan Kober? – szólalt meg egy másik tanácstag.

Megairában megállt az ütő. Most fognak lebukni, és akkor nem csupán törlik az emlékeit, de egészen biztosan ki is végzik, amiért egy démont hozott a Legfelső Tanács elé.

– Nem ok nélkül mentünk a múzeumba – szólalt meg Setan.

Megaira döbbenten fordult a démon felé.

Nem látta az arcát a kapucni alatt; a hangja azonban tökéletesen olyan volt, mint Setané.

– Érdekes – szólalt meg a tanácstag, aki Setant kérdezte.

A hangszíne ismerős volt Megairának.

– Miért mentetek oda? – vette vissza a szót a középen álló tanácstag.

– Mert valaki üzent nekem, hogy tudja, ki az a démon, aki megölte a többieket – kezdte Megaira. – Akkor még hajlottam rá, hogy nem megyek oda, mert akár csapda is lehet, és a vizsga fontosabb.

– De?

– De utána újabb üzenetet kaptam, miszerint nála van Brendon.

– Brendon Moor hollétéről azóta sem tudunk semmit – vetette közbe egy újabb tanácstag.

– Rendben – mondta a középen álló férfi. – De ez nem változtat a tényen, hogy nem vettél részt a vizsgán. Miért kivételeznénk veled?

– Igazából örülnék, ha Tildére is kiterjesztenék a felmentést. Ő… nekem akart segíteni.

– Egyelőre rólad van szó, Megaira Diamond. Milyen érvet tudsz felhozni, ami meggyőzne minket?

– Nálam van Setan Kober, Edward volt fegyvere. Így gyakorlatilag a maguk oldalán áll. Ha én nem leszek mellette, akkor… – kezdte, de egy pillanatra elhallgatott. Nehezebb volt ezt kimondani, mint hitte. – Akkor visszamegy Edwardhoz, még ha nem is akar.

– Ezt miből gondolod?

– Az élni akarás nagy úr, és rajtam kívül csupán Edward az, akihez az energiája kötődni tud.

– Setan Kober, mit tudsz erre az állításra mondani?

– Megairának igaza van – szólalt meg a férfi. – Bár egy porcikám sem vágyik Edwardhoz, ha ez a lány megszűnik fegyverforgató lenni, visszamegyek hozzá. Az utóbbi évtizedekben egy fegyverforgatóval sem találkoztam, akivel össze tudtam volna kapcsolódni.

Tényleg kiváló színész – tűnődött Megaira. Magától egészen biztosan nem szólítana a nevemen.

A Legfelső Tanács egyik tagja sem szólalt meg.

Megnyomták a csengőt, mire a vékony kisfiú nyitott be a szobába. Kikísérte Megairáékat a folyosóra.

– Na, milyen voltam, husi? – csendült fel a démon ismerős, nyegle hangja.

– Elismerem, megleptél – mosolygott rá a lány kelletlenül, aztán ismét elkomorult. – De sajnos még nem végeztünk.

– Ha elutasítanak, akkor felfalhatom őket?

– Nem! – förmedt rá Megaira. – Senkit nem falhatsz fel.

– Éhes vagyok – morogta a démon.

– Nem érdekel. Azt mondtad, hogy Setan egy évben egyszer hagyott enni. A legutóbbi lakmározásod óta még nem telt el egy év, szóval egészen biztosan túléled.

Vitájukat a kisfiú megjelenése szakította félbe: a Tanács máris visszahívta őket.

– Meghoztuk a döntésünket – szólalt meg a középen álló férfi.

Megaira szíve a torkában dobogott.

– És… hogy döntöttek?

– Megtarthatod az emlékeidet és fegyverforgató maradhatsz, de csak egy feltétellel.

– Mi lenne az? – motyogta a lány.

– Nekünk kell dolgoznod.

– Mármint… legyek a kémjük?

– Igen – bólintott a férfi. – Az Edward elleni nyomozásban mindenképp a segítségünkre lehetsz. Kétlem, hogy nehézséget okozna, hisz’ már eddig is kénytelenek voltunk bevonni téged valamelyest az ügyeinkbe, mivel túlságosan minden lében kanál vagy.

Megaira elgondolkozott. Igaz, hogy a démont a Fegyverek Házában is részben a Tanács kérésére kereste, de ez nem jelentette azt, hogy nekik szeretne dolgozni. Már amikor Szvetlánával töltötte a nyarat, akkor rájött, hogy bár érdekesnek találta nővére munkáját, ő maga sosem választotta volna hivatásul. Több szempontból is alkalmatlannak vélte magát a feladatra.

– Életem végéig maguknak kell dolgoznom? – kérdezte.

– Igen.

– És… ha nem fogadom el vagy kilépnék?

– Akkor töröljük az emlékeidet, Setan Kobert pedig elpusztítjuk.

Megaira gyomra görcsbe rándult. Azzal, hogy a démon megjelent, a remény is visszatért, hogy visszakaphatja Setant.

– Rendben – szólalt meg.

– Jól átgondoltad? – kérdezte az a tanácstag, akinek ismerős volt a hangja. – Ez a megbízatás egy életre szól, és senki nem kérdezi majd, tetszik-e a feladat.

– Tudom, de így is vállalom – mondta a lány, és kihúzta magát. – És Tildével mi lesz?

– Tilde Stone-nak semmi indoka nem volt rá, hogy távozzon az intézetből, és ne jelenjen meg a vizsgán.

– Tehát törlik az emlékeit?

– Igen.

– Hisz’ kiváló harcos, és ki tudja, hány generációs fegyverforgató családból származik!

– Tilde Stone-nak teljesen új életet kell kezdenie, távol a családjától.

– Ez nem igazságos! – fakadt ki Megaira.

– Vigyázz, Megaira Diamond, nagyon vékony jégen táncolsz! Tilde Stone tökéletesen tisztában volt vele, hogy mit vállal, amikor csatlakozott a Fegyverek Házához.

Megaira már tiltakozásra nyitotta a száját, de a mögötte álló démon elkapta a csuklóját és fájdalmasan rászorított. Megaira felszisszent.

Az egyik tanácstag felállt a székéből és elindult feléjük, de középen álló társa kinyújtotta elé a karját.

– Mit művelsz? – kérdezte fojtott hangon.

– Hogyan adjak neki utasításokat, ha nem beszélhetek vele?

Egy darabig nem mozdultak, aztán a termetesebb lassan leengedte a karját, így a másik előtt szabaddá vált az út.

Amikor a férfi az árnyékból a fényre lépett, Megaira lélegzete elakadt a döbbenettől.

A makulátlan öltöny láttán a lány csak habogni volt képes.

– Te? – fakadt ki Megaira. – Te… mit keresel itt? Mit keresel a Tanács tagjai között?

– Hát nem nyilvánvaló?

Megaira végignézett a fiún. Eszébe jutott a sok rejtélyes eltünedezés, és hogy mindig mindenről sokkal többet tudott, mint bárki. A vizsgákon is milyen jól teljesített… hát ezért.

– És én még azt hittem, hogy egyidősek vagyunk… Hisz’ egy iskolába jártunk, és a vizsgákat is letetted – értetlenkedett a lány.

– Huszonhét éves vagyok – fintorodott el Jack.

Megaira hitetlenkedve nézett a fiúra; kölyökarca egyáltalán nem a valós koráról árulkodott.

– Nem értem. A Legfelső Tanács tagja miért jár suliba? – folytatta a lány.

– Megaira, szerinted mivel foglalkozunk? Mi a feladatunk?

Megaira megvonta a vállát. Eddig soha nem gondolkodott ezen.

– Ellenőrzünk. Beépülünk – válaszolta meg saját kérdését a fiú. – Nem gondolod, hogy oka van, miért titkos a taglista?

– Akkor lehet, hogy másokat is ismerek onnan? – kérdezte a lány.

– Elég! – tromfolta le szelíden a fiú.

Megaira lehunyta a szemét. Elég. Milyen igaz! Érezte, hogy többet már nem tud elviselni. Feszített a mellkasa, sajgott a feje. Eszébe jutott az előző kihallgatása – amikor Setan lebukott –, és hogy aki közbenjárt az érdekében, akit a Tanács nem akart megnevezni, az minden bizonnyal Jack volt.

– Viszont nem emiatt akartam veled beszélni – szólalt meg a fiú, visszarántva ezzel Megairát a jelenbe. – A Fegyverek Házába nem mehetsz vissza.

– Mi? – döbbent meg Megaira. – De miért?

– Nem vettél részt a vizsgán. Nem folytathatod a tanulmányaidat. A kiképzés számodra véget ért.

– De én… én nem érzem még magam késznek erre!

– Ebben mi nem tudunk neked segíteni.

A középen álló tanácstag megköszörülte a torkát. Jack a lány füléhez hajolt.

– Kora reggel mennek Tildéért – súgta.

Megaira apró biccentéssel jelezte, hogy értette, amit Jack mondott neki. A fiú folytatta.

– És soha többé ne hozd a démont a Tanács elé.

Megaira álla megfeszült.

– Honnan…?

– Elég időm volt Setant kiismerni, és ez itt nem ő. Távozzatok, mielőtt a többiek is rájönnek.

Megaira gyors léptekkel hagyta el az épületet. Alig várta, hogy a sötétített üvegű autó visszavigye őket a védett házhoz.

– Egész jól ment – jegyezte meg könnyed hangon a démon, amikor az autó elhajtott az éjszakában.

– Szerintem teljesen más fogalmaink vannak arról, hogy milyen, ha valami jól megy – szólt rá a lány. Belenyilallt a vállába, amitől összerándult az arca.

– Ugyan már, husi, hisz’ megtarthatod az emlékeid. Mit akarsz még?

Megaira nem válaszolt. Amint megérkeztek, besietett a házba. Egyenesen Tilde szobája felé vette az irányt.

– Ébresztő – mondta, és közben megrázta Tilde vállát.

– Mi a fene ütött beléd, te gyökér? – motyogta a lány álmosan.

– El kell tűnnöd.

– Nincs jogod kirakni.

– Ne szórakozz, Tilde! Reggel jönnek érted, hogy töröljék az emlékeidet.

– És te? – kérdezte a lány, és felült az ágyban. Steitre pillantott, aki az ágy melletti sarokban állt, és némán figyelte őket.

Megaira megrázta a fejét.

Tilde a paplanra csapott.

– Sejtettem, hogy csak a saját bőrödet fogod menteni, te nyomorult.

Megaira nem válaszolt; a lány úgysem hitt volna neki.

– Nem fogok menekülni – közölte Tilde. – Nem vagyok gyáva!
– Ez nem a bátorságról szól, Tilde! Elvesznek tőled mindent. Ezt akarod?

Tilde elfintorodott, mint aki kételkedik abban, amit Megaira mondott, aztán összevonta a szemöldökét.

– Csak és kizárólag neked köszönhetem.

– Nem kértem, hogy gyere utánam!

Ekkor a démon lépett be a szobába.

Fekete haja lángként lobogott, magas alakja betöltötte a szobát.

– Elég legyen már ebből a cicaharcból.

Tilde följebb csúszott az ágyon, egészen a falig. Steit eléje lépett, karját védelmezőn kitárva.

– Egy démon – hebegte Tilde, majd Megairára ripakodott. – Te normális vagy? Idehozol egy démont?

– Ne vele foglalkozz – mordult fel Megaira, majd elindult az ajtó felé. – Öltözz fel!

A folyosón várta Tildét, aki percekkel később ki is rontott a szobájából.

– Soha többé ne merj nekem parancsolgatni, te szerencsétlen! – sziszegte.

A démon hangosan felsóhajtott.

– Rettentő unalmas az acsarkodásod.

Tilde gúnyosan felmordult.

– Nem tűröm, hogy egy démon kioktasson.

A démon Tilde előtt termett.

– Minden vágyam, hogy felfaljam őt – bökött fejével Megaira felé. – Netán szívesen helyet cserélnél vele?

Tilde elnémult, és nagyot nyelt.

– Gondoltam – vigyorodott el a démon. – Ne aggódj, falatka, túl kicsi vagy te nekem!

Tilde hátrébb lépett és Megairára nézett.

– Te beteg vagy – szólalt meg. – Normális ember nem kezd démonokkal. Tudtam, hogy veled nem stimmel valami. Éreztem.

– Most már tényleg fogd be! – szólt rá Megaira. – És gyere!

Megaira megindult lefelé a lépcsőn. Tilde kivételesen szó nélkül követte.

A rossz közvilágítás és az éjszaka sötétje jótékonyan elfedte őket – még Steitet is –, de Megaira a biztonság kedvéért árgus szemmel körbenézett minden kereszteződésnél, és benézett minden kis utcába.

– Miért akarod ezt a förtelmes kis férget megmenteni? – kérdezte tőle a démon.

Megaira vállat vont.

– Nincs különösebb oka. És tudom, hogy mindig bunkó velem, de szerintem nem tehet róla. Tudod, az emberek jellemét meghatározza, hogy milyen körülmények között nőnek fel. Tilde nyilvánvalóan nem volt olyan szerencsés, mint én. De ez nem indok arra, hogy töröljék az emlékeit. Ennyi.

– Fura egy husi vagy.

– Mindenki ezt mondja – mondta a lány. – Tudtad, hogy Julie, a tinilány démon fura lánynak hív?

– Kíváncsivá tettél. Egyre inkább szeretnélek megkóstolni…

– Nem vagy vicces – torkolta le a lány, majd befordult a következő sarkon.

A sötét, kihalt utcában csak minden harmadik lámpa világított, de Megaira magabiztosan haladt előre. Az egyik ház előtt megtorpant, és Tilde felé fordult.

– Szedd össze minden erődet, és öt nyomorult percig próbálj úgy viselkedni, mintha barátok volnánk. – Intett a démonnak. – Ez a családom háza. Soha nem lépheted át a küszöbét. Várj itt – mondta, és a ház oldalsó falára mutatott, ahová nem ért el a fény.

A démon tekintete vészjóslóan elkomorult, de azt tette, amire a lány kérte.

– Hol vagyunk? – kérdezte Tilde.

Megaira a bejárathoz sétált, és megnyomta a csengőt.

– Itthon.

Tilde némán körbenézett, majd nyitott tenyerét Steit felé nyújtotta. A férfi azonnal bárddá változott, a lány pedig szorosan magához ölelte.

Kinyílt az ajtó.

– Szia, Nancy.

A nő szeme előbb kikerekedett, majd hatalmas könnycsepp buggyant ki belőle, és Megaira nyakába vetette magát.

– Jaj de jó, hogy itt vagy! Annyira hiányoztál.

Tilde döbbenten bámulta az ölelkezést, de nem szólalt meg. Megaira, ha tehette volna, még percekig nevelőanyja biztonságot nyújtó karjában maradt volna. Most, hogy újra viszontlátta a nőt, feltörtek benne az emlékek. Már az sem érdekelte, hogy olyan sok mindent eltitkolt előle az anyja, csak azt akarta, hogy minden olyan legyen köztük, amilyen volt. Örült volna, ha megbeszélhettek volna mindent, de ez nem a megfelelő alkalom volt rá.

Finoman eltolta magától Nancyt.

– Én is örülök, hogy láthatlak. Bemehetünk?

– Persze, persze – lelkesült fel a nő, és már invitálta is be őket a házba.

Tilde fancsali képpel nézett végig a rendetlenségen, Megaira biztos volt benne, hogy nem ehhez van szokva.

– Meg ne merj szólalni! – suttogta, mielőtt a lány bármilyen megjegyzést is tett volna.

– Foglaljatok helyet! – mutatott Nancy a nappali felé, és már el is tűnt a konyha irányába. Nem kérdezte meg, hogy kérnek-e valamit, de nem sokkal azután, hogy leültek a kanapéra, két bögre teával jelent meg, és letette eléjük az asztalra.

– Velem maradsz a nyáron? – kérdezte Megairától mosolyogva.

A lány csüggedten intett nemet.

– Sajnálom, de nem maradhatok. Más miatt jöttem.

Nancy arcáról eltűnt a mosoly.

– Ő itt Tilde – mutatott Megaira a mellette ülő lányra. – Esetleg meg lehetne oldani, hogy egy kis időre itt maradhasson?

Nancy a kezét nyújtotta Tildének. A lány viszonozta a kézfogást.

– Addig marad, amíg szeretne – válaszolta Nancy.

Megaira felállt, hogy induljon; félt, hogy ha túl sokáig marad, nem tudja majd rávenni magát a távozásra. Afelől sem volt nyugodt, hogy a démon kint vár a ház mellett.

– Köszönöm, Nancy. Nekem most mennem kell.

A nő felugrott ültéből.

– Hisz’ még csak most jöttél! Maradj még egy kicsit! Kérlek!

– Nem lehet – préselte ki magából a lány, és már indult is az ajtó felé. – Kérlek, ne áruld el senkinek, hogy vendéged van.

Nancy bólogatott. Megaira átölelte.

Az utcán mélyet lélegzett.

Itt már be merte vallani magának, miért sietett ennyire: ha csak egy perccel is később indul, akkor Sarah is egészen biztosan szóba került volna, és egyáltalán nem állt rá készen, hogy Nancy szemébe hazudjon.

3. fejezet

– Hol van?

Megaira sikítva riadt fel álmából.

Egy barna köpenyes férfi tört be a szobájába – olyan erővel rúgta be az ajtót, hogy a kilincs beleállt a gipszkartonfalba. Egyenesen a lányhoz lépett, megragadta a karját és kirángatta az ágyból.

– Hol van? – ordította ismét.

– Mi? – hebegte Megaira. Grimaszba rándult az arca, ahogy a vállába nyilallt a fájdalom.

– Nem mi, hanem ki. Hol van Tilde Stone?

– A… a szomszéd szobában – hebegte a lány. – Én Megaira Diamond vagyok.

A férfi résnyire összehúzta a szemét.

– A szomszéd szobában nincs. Mit tudsz róla?

– Hogy egy szemét bunkó. Meg akart ölni.

A férfi felmordult és elengedte Megaira csuklóját, mire a lány a földre esett. Megaira némán figyelte, ahogy kimasírozik a szobájából. Elfogta a hányinger, amikor belegondolt, hogy ők ketten munkatársak.

A bejárati ajtó erélyes csattanással záródott be odalent. Megaira nagy levegőt vett és lement a nappaliba; az egyik fotelban egy vastag, barna papírba tekert csomag feküdt. Az ő neve szerepelt rajta.

Megaira inkább a konyha felé vette az irányt és kávét főzött magának. Már a második bögrével szürcsölte, amikor megjelent a démon és nekidőlt az ajtófélfának.

– Hol voltál? – kérdezte Megaira, de nem nézett rá.

– Semmi közöd hozzá, husi.

– De, igenis van! – közölte indulatosan. – Ha megszeged az egyezségünket, akkor én sem tartom be.

– Nyugi, nem tettem semmi olyat, amit anyuci megtiltott – mondta a démon, és átment a nappaliba. – Hé, ez a tiéd! – kiáltotta. – Nem nyitod ki?

– Tudom, mi van benne.

– Bitang jó szemed lehet – piszkálódott a démon.

Megaira fogta a bögréjét és utánament. Így, nappali fényben sokkal kirívóbb volt a férfi lángoló haja, ébenfekete szeme, az eszelős vigyor mögül kivillanó fogsor. A démon ujjain épp olyan saskaromszerű körmök nőttek, mint dr. North kezén, amikor a múzeumban átalakult. Tulajdonképpen úgy nézett ki, mint Setan, mégsem emlékeztetett rá egy hangyányit sem.

Megaira összeszedte magát. Kimondhatatlanul hiányzott neki a férfi, de biztosra vette, ha gyengének mutatja magát a démon előtt, akkor neki annyi.

– Nem tudnál kicsit emberibben kinézni? – tűnődött, és belekortyolt a kávéjába.

– Hogy neked mennyi bajod van! – fakadt ki a démon. – Képzeld, nem tudok emberibben kinézni.

– De a többi démon épp olyan, mint bárki.

– A többi démon nem egy rohadt fegyver testébe szorult. Leköteleznél, ha békén hagynál a marhaságaiddal. Épp elég megalázó nekem, hogy egy emberre kell hallgatnom.

Ekkor megszólalt Megaira telefonja.

– Szia, emlékszel rám?

– Igen, Tony, miért ne… – kezdte, de elharapta a végét.

– Hál’ istennek – sóhajtott fel a fiú a vonal másik végén. – Már azt hittem…

– Ne aggódj, jól vagyok.

– Senki nem tudja, hogy mi történt. Ne tudd meg, milyen volt a kihirdetés! Hole tombolt. Még soha nem láttuk ennyire indulatosnak. Hol voltatok? Miért nem jöttetek vizsgázni? Hol vagytok?

– Hű, Tony, jó sok kérdés ez egyszerre!

– És mi van a többiekkel? Tilde és Annmary? Semmit nem tudunk róluk.

Megaira minden izma megfeszült.

– Annmary… meghalt – motyogta.

– Micsoda? De… Meg, kérlek, mondj valamit!

Megaira vett egy mély levegőt. Leült a kanapéra, aztán amilyen röviden csak tudta, beavatta a fiút a történtekbe, nem említve Jack szerepét. Tony szavaiból úgy vette ki, hogy a Fegyverek Házában senki nem jött rá, hogy a fiú is eltűnt egy időre, Megairának pedig esze ágában sem állt Jacket lebuktatni. A beszámolója után elnémult a telefon.

Megaira azt hitte, megszakadt a vonal, de Tony megszólalt.

– Hát, dr. Northra egyikünk sem gondolt – közölte fátyolos hangon. – És most?

– Hole kérvényezte, hogy töröljék az emlékeinket.

– Az nem lehet. Ezt meg kell valahogy akadályozni! – fakadt ki Tony.

– Már megtettem.

– Hogyan?

– Lényegtelen. Az én emlékeimet nem fogják törölni.

– És Tilde?

Megaira felszusszant.

– Tilde reggelre virradóra eltűnt.

– Nyilván nem várta meg, hogy elvigyék. Hülye lett volna.

Megaira nem bírta tovább. Elege lett a hazugságokból.

– Kérlek, nyugtasd meg a többieket, hogy minden rendben. Nekem most mennem kell.

Tony válaszára nem várva kinyomta a telefont és letette maga mellé.

***

Napok teltek el. Megaira egyedül élt a házban, várva a Legfelső Tanács embereit vagy Jacket, idejét takarítással és olvasással ütve el.

– Annyira unalmas vagy! – fakadt ki egyik nap a démon, miközben azt figyelte, ahogy a lány könyvet választ a polcról.

– Sajnálom, hogy csalódást okozok – élcelődött a lány.

– Csináljunk valamit! Szórakozzunk! Bulizzunk!

Megaira becsukta a könyvet, amit épp nézegetett, és már válaszra nyílt a szája, amikor nyílt a bejárati ajtó.

Az előszobában Jack és Sakura jelent meg. Mind a ketten nagyon hivatalosnak tűntek. Kicsit túlságosan is.

– Mi a baj? – kérdezte Megaira.

– Dr. North – kezdte Sakura, de Megaira a szavába vágott.

– Megtaláltátok?

Jack nemet intett.

– Nem, de sürgősen elő kell keríteni.

A démon felnevetett, mire a többiek feléje fordultak.

– Semmi – legyintett. – Folytassátok.

– Tudsz róla valamit? – kérdezte tőle Jack.

A démon előredőlt, és könyökével megtámaszkodott a térdén.

– Csak mert démonok vagyunk, még nem tudunk egymásról mindent. Te talán mindent tudsz az összes embertársadról?

– Akkor mit találtál olyan viccesnek?

– Titeket – vigyorodott el a férfi. – Látszik rajtatok, hogy kibaszott nagy szarban vagytok.

Jack összevonta a szemöldökét.

– A védelmem alá vettelek a Tanács előtt, nem árultam el, ki vagy. Ezek után elvárnék némi tiszteletet.

– Ugyan már, kiscsávó – mondta a démon elégedetten, és hátradőlt a fotelben. – Te nem a fene nagy jótét lelked miatt nem köptél be. Csupán nem akartad vásárra vinni a bőröd. Magadat védted. Ezen én mégis mi a fenét tiszteljek? De szólj, ha tévednék.

Csönd lett. Megaira hol Jacket, hol a démont nézte, majd tekintete a fiún állapodott meg.

– Jack?

A fiú keze ökölbe szorult, tekintete elkomorult.

– Nem egészen úgy számoltam be a társaimnak a múzeumban történtekről, mint ahogy az valójában volt, és Szvetlanát is megkértem, hogy hallgasson róla.

– De miért? – értetlenkedett Megaira.

– Mert nem akartam felesleges pánikot kelteni azzal, hogy kihirdetem, az egyetlen valamirevaló fegyver, amit felhasználhatunk Edward ellen, démon alakban elsétált dr. Northszal az orrunk előtt. Reméltem, hogy ezt a csorbát hamar kiküszöböljük, így jobbnak láttam azt hazudni, hogy Setan továbbra is nálad van.

– Ez mondjuk érthető – tűnődött Megaira.

– Megkönnyebbültem, amikor vele jelentél meg, de aztán persze feltűnt, hogy ez nem Setan – szólalt meg ismét Jack. – Akkor, bevallom, elfogott a kétségbeesés… De úgy látom, tudod kezelni.

– Ezt túlzás lenne így kijelenteni – húzta el a száját Megaira. – Mondjuk úgy, hogy ő döntött az együttműködés mellett.

– És mi a helyzet a dokival?

Jack kihúzta magát és vett egy mély levegőt.

– Dr. North mindenkit megmérgezett – közölte.

– Micsoda? – hüledezett a lány. – Az hogy lehetséges?

– Emlékszel arra az oltásra?

Megaira bólintott. A doktornő annak idején mesélt neki a szerről, ami felerősíti az immunrendszerüket. Hole igazgató engedélyezte, hogy minden diák megkapja.

Jack megköszörülte a torkát.

– Egyre több fegyver vált le a gazdájáról, látszólag ok nélkül. És miután dr. Northról kiderült, hogy kicsoda valójában, mind az oltásra kezdtünk gyanakodni.

– Ez lehetetlen – hebegte Megaira. Egész bensője reszketett. Azt az oltást ő is megkapta… Setan meghal, ha a köztük lévő kapcsolat megszűnik.

– Még nem igazán értjük, hogyan működik – folytatta a fiú. – De nyilván ez az a szer, amivel kísérletezett, és amibe többen is belehaltak. Úgy tűnik, sikerült tökélyre fejlesztenie.

– És hány diák vesztette el a fegyverét?

– Eddig tízen. Nem értjük, mert az oltást mindenki ugyanakkor kapta meg, mégis eltérő időben jelentkezett a hatása.

– És mi a terv?

– Egyelőre semmi. Minden diák a Fegyverek Házában marad, még a végzősök is, és akik hazautaztak, azokat visszahoztuk. Megfigyelés alatt kell tartanunk őket. A diákoknak nincs bajuk, de a fegyverek nem tudnak visszakapcsolódni rájuk, és meghalnak, ha sokáig gazdátlanok maradnak.

Megaira szíve összeszorult. Eszébe jutott az a sok haldokló fegyver, amit a raktárban látott, amikor Setannal kiszabadították Pennyt.

– A fegyverekkel mi lesz?

– A raktárak fogadóképessége véges, és nincs annyi fegyverforgató, hogy elhelyezhessük őket. Aki akar, a gazdája mellett maradhat… ezzel az opcióval mindnyájan éltek, de a diákok nem tudják fegyverként használni őket, hiszen megégeti a kezüket. A kötődés nélkül olyan, mintha a fegyvereknek nem lenne tulajdonosuk.

Megaira a gondolataiba merült.

– Te nem voltál ott az oltáson – bökte ki egyszer csak.

– Ezzel most mit akarsz mondani? – Jack hangja vészjóslóan fagyossá vált.

– Nyugi, semmit! Csak eszembe jutott. Ha kiderül, hogy a Legfelső Tanács tagja vagy, akkor azért jó páran rögtön levonnák a következtetést, hogy a Tanács tudott a szérumról. Szóval én a helyedben nem beszélnék róla senkinek, hogy kaptál-e oltást.

– Meg tudom magam védeni – enyhült meg a fiú. – És most kisebb gondunk is nagyobb ennél. Te és mindenki más megkapta azt a szert, és nem tudja senki, hogy még mennyi időtök van. Meg kell találnunk dr. North-t. Ha megvannak az összetevők, az ellenszert is előállíthatjuk.

– Megkeresem – vágta rá a lány.

Jack hümmögött.

– Te túl nagy kockázatot jelentesz egy démonnal az oldaladon.

– Ne csináld ezt, Jack! Kérlek, bízz bennem! Megtalálom a dokit.

– Vele? – biccentett a fiú a démon felé.

– Igen. Van jobb ötleted? Setan is ott van benne, csak… hát… nincs túl jól.

– Nem bízom a démonokban, Megaira – közölte a fiú szárazon. – Már a korábbi húzásaid is jócskán felborzolták a kedélyemet.

– Jó, ne bízz benne. Bízz bennem!

Elhallgattak.

Jack Sakurára pillantott, mint aki tőle várja a megoldást. Megaira az ujjait tördelte.

Aztán a fiú jelentőségteljesen a lányhoz fordult.

– De senki nem tudhatja meg, hogy nem Setan uralja a testét, hanem a démon. Értetted?

Megaira bólintott.

– Vigyázni fogunk.

Egy pillanatig farkasszemet néztek, aztán a lány lágyan átölelte a fiút.

– Ne aggódj – suttogta. – Megoldjuk.

Jack lehámozta magáról Megairát és megigazította az öltönyét.

– Nem jókedvemben döntöttem így – morogta. – De ismerlek. Egyelőre nem adtál okot rá, hogy kételkedjek benned.

Jack és Sakura távoztak, Megaira pedig a barna csomaghoz lépett és széttépte. A papírdarabok között egy fekete ruha és egy barna köpeny tűnt fel.

– És most? – kérdezte a démon.

– Az első lépés megvan – válaszolta Megaira. – Tudom, hogy kitől kérjek tanácsot.

***

A méregkeverőhöz ajtaja előtt álltak meg. A lány hangosan bekopogott.

– Nem értem, minek cibálsz engem mindenhova magaddal – dünnyögött a mellette álldogáló démon, fején ismét a fekete kapucnival.

– Mert nem bízom benned.

Az ajtó kinyílt, és Lukasz álmos arca tűnt fel. Megaira láttán azonnal felélénkült.

– Jó tudni, hogy még tudod, hol találsz – szólalt meg, és beinvitálta őket.

Megaira nem tudta eldönteni, a férfi azért mondta ezt, mert már régen járt itt, vagy azt hitte, törölték az emlékeit.

– Mi járatban? – kérdezte Lukasz, és töltött magának egy italt.

A kocsma üresen tátongott; ilyen korán nem tévedt be senki.

– Igazából Szvetlanát keresem – válaszolta Megaira, és követte a férfit a pulthoz. Csak most tűnt fel neki, hogy Lukasz arca milyen gondterhelt; láthatóan az alvásról is lemondott már egy ideje.

– Velem kell beérned, cicám – közölte a férfi. – A nővéred küldetésen van.

– Miféle küldetésen?

Lukasz alaposan végigmérte a lányt.

– Miért van rajtad kém-egyenruha?

– Ez nagyon hosszú és bonyolult történet – húzta el a száját Megaira. – Maradjunk annyiban, hogy előléptettek.

– Ezzel az előléptetéssel egészen biztosan nem jártál jól.

– Hagyjad! – legyintett a démon, aki Megaira legnagyobb meglepetésére ügyelt rá, hogy Setan hangján szólaljon meg. – Ennek a lánynak aztán mondhatsz bármit, így is, úgy is az után a csökönyös feje után fog menni.

A démon a dartstáblához sétált, és felmarkolt néhány nyilat.

– Szóval milyen küldetésen van? – kérdezte a lány Lukaszt.

A férfi felhörpintette a pohara tartalmát.

– Milóért ment.

– Milóért? Mármint Chloé Milójáért? – csodálkozott Megaira.

Lukasz bólintott, és megdörzsölte kopasz fejét.

– Hallottad, mi történt, igaz?

A lány bólintott.

– Engem kértek meg, hogy kikísérletezzek egy ellenszert. De hát fogalmam sincs, mi a hatóanyag! – csattant fel a férfi.

Megaira megfogta Lukasz kezét és finoman megszorította, de nem szólt semmit.

– Bízom benne, hogy Milóval együtt többre jutunk majd – folytatta a kocsmáros. – De neked mire kell Szvetka?

– A tanácsát akartam kérni. Meg kell találnom dr. North-t.

– Téged bíztak meg ezzel? – kérdezte erős gyanakvással a hangjában Lukasz.

Váratlanul a pultnál termett a démon, és átkarolta a lányt. Megaira összerezzent. Hiába volt ez Setan teste, az ölelés mégsem a férfié volt. A sajátos fenyőillat is hiányzott.

– Te tényleg ennyire hülye vagy, hogy feltételezed, ilyen horderejű feladattal bíznak meg egy kezdőt? – nevetett a démon.

Lukasz szeme összeszűkült.

Megaira belemarkolt a bárpultba. Jack a lelkére kötötte, hogy nem bukhatnak le, de úgy tűnt, rögtön az első adandó alkalommal hibáztak.

– Te nem Setan vagy – szólalt meg végül Lukasz.

Megaira csalódottan szusszant fel, de a démon elnevette magát.

– Ugyan már, husi – szólalt meg immár a saját hangján, és levette fejéről a kapucnit. – Ez a fazon ismeri Setant, mint a rossz pénzt. Jó színész vagyok, de nem ennyire!

– Mi a fene folyik itt, csibém?

Megaira megköszörülte a torkát, aztán beavatta a férfit mindabba, amiről tudhatott. Lukasz türelmesen végighallgatta.

– Már meg sem lepődöm rajta, hogy újabb démonnal nőtt a követőtáborod, cicám – mondta aztán.

– Nagyon vicces – grimaszolt a lány.

– Viszont volna egy használható tanácsom.

– Hallgatlak.

– Ha dr. North nyomára akarsz bukkanni, akkor beszélj Julie-val. Az a kiscsaj egy két lábon járó adathordozó.

– És hol találom? Tulajdonképpen… azt hittem, itt van veled.

– Itt is volt, de lelépett. Talán Dalton tudja, hol van.

Lukasz lebukott a pult alá, majd pár perces csörömpölés után ismét megjelent. Három apró üvegcsét csúsztatott Megaira elé. Élénklila folyadék lötyögött bennük.

– Démontaszító?

– Rakd el. Egészen biztosan kerülsz majd olyan szituba, amikor szükséged lesz rá.

– Köszönöm – motyogta a lány, és a zsebébe süllyesztette a fiolákat.

4. fejezet

Dalton háza épp úgy nézett ki, mint ahogy Megaira emlékezett: csöndes családi ház, ami kívülről ugyan rendezettnek tűnt, de belül épp olyan sivár volt, mint a lakója.

A nappaliban nem lett több bútor azóta, hogy Megaira utoljára itt járt. Csupán pár, stílusukban teljesen eltérő szék volt benne, és egy sötétbarna bárszekrény.

A férfi nem volt otthon, és majd’ egy órányi várakozás után sem jelent meg. Megaira egy fakarfás, zöld műbőrrel borított széken ült, és idegesen gyűrögette barna köpenyének szélét.

– Nem akarlak elkeseríteni, husi, de szerintem tök feleslegesen üldögélünk itt – szólalt meg a démon, majd kinyitotta Dalton bárszekrényét és megnézte az összes üveg címkéjét.

– Igazad van – válaszolt a lány –, menjünk.

A Csábosok nevű lebujba vezette a démont – ami csak úgy zsongott a közönség morajlásától. A hangos zene elnyomta a vendégek obszcén megjegyzéseit, a táncoló lányok látványát jótékonyan tompította a cigaretta és szivar füstje.

– Na, ezt már szeretem – vigyorodott el a démon. – Eleve itt kellett volna kezdenünk.

– Ne bolondozz! – mordult rá Megaira, de a férfi nem figyelt. Épp egy mellette elhaladó, alulöltözött felszolgálólány formáit bámulta, majd rácsapott a nő fenekére.

A pincérnő sietősebbre vette a lépteit.

Megaira összevonta a szemöldökét.

– Nem ezért jöttünk ide.

– Nem? – vigyorodott el a démon. – De kár!

Megaira a pult felé vette az irányt. Ugyanaz a rinocérosz kinézetű férfi állt ott, akivel annak idején beszéltek; megpróbált visszaemlékezni rá, Szvetlána hogyan viselkedett, és remélte, hogy ő is legalább annyira határozottnak fog tűnni.

– A személyzeti bejáró hátul van – böfögte oda a férfi, ügyet sem vetve rá. Láthatóan nem ismerte meg Megairát, amin a lány nem csodálkozott.

– Nem táncos vagyok – közölte, és a pultra csapott.

A férfi most felé fordult, és tekintetét megpihentette rajta.

– Akkor mit akarsz, babám?

– Pete itt van?

– Milyen Pete?

– Ne szórakozz velem!

Valaki a pult másik végéről elüvöltötte magát, de a zajtól nem lehetett érteni, hogy mit mond. A rinocérosz bosszankodva kapta fejét a hang irányába.

– Nekem erre nincs időm, szivi – legyintett, és már faképnél is hagyta Megairát, hogy a hangoskodónál teremjen.

– Ez jól ment – nevetett a démon, aki most megállt a lány mellett és megtámaszkodott a bárpulton.

– Látom, élvezed, amikor felsülök – mordult fel Megaira.

A démon megingatta a fejét.

– Csak kicsit.

A tömegben ekkor egy ismerős tűnt fel, egészen úgy nézett ki, mint egy porszívóügynök.

– Pete – suttogta Megaira, és a férfi után eredt.

A szórakozóhely hátsó kijáratánál érte utol, ami egy sikátorba nyílt. Megaira orrát azonnal megcsapta a rothadó ételmaradékok kukákból áradó szaga. Egy pillanatra elfintorodott, aztán már ismét a férfival foglalkozott.

– Várj! – kiáltott utána, és követte. – Pete!

Az alak a neve hallatán megtorpant és megfordult.

– Te? – tágult ki a szeme. – Hát az eszelős társadat hol hagytad?

– Másikat szereztem – mondta.

Ebben a pillanatban lépett ki az ajtón a démon.

Levette a kapucniját, és megállt a lány mellett.

– Egy démon – remegett Pete hangja, és hátrált pár lépést.

– Nem kell megijedni – nyugtatta Megaira, és lassan elindult a férfi felé. – Csak kérdezni szeretnék valamit.

Pete arca elfehéredett, szája sikításra nyílt, és remegő ujjal Megaira mögé mutatott. A lány azonnal megpördült, de nem látott mást, csak az eszelősen vigyorgó démont.

Ennyire ijesztő volna? – gondolta. Ő már hozzászokott a férfi látványához.

– Mit tettél? – vonta össze a szemöldökét.

– Semmit – intett nemet a fejével a démon, majd felemelte a mutatóujját. – De én a helyedben rá koncentrálnék, mielőtt meglép.

Pete – kihasználva az alkalmat, hogy Megaira nem figyel – rohanásba kezdett.

– A szentségedet! – szitkozódott a lány az orra alatt, és a férfi után szaladt. Barna köpenye csak úgy lobogott minden lépésénél.

Egészen a főútig tudta követni, de ott a tömegben szem elől vesztette.

– Ez a te hibád – teremtette le a démont, akinek az arcát ismét csuklya takarta el.

– Miért is? – kérdezte a férfi. – Nem tettem semmit.

– Biztosra veszem, hogy ráijesztettél.

A démon közelebb hajolt hozzá.

– Te alkalmatlan vagy erre a feladatra – súgta búgó hangon. – Én pusztán csak bebizonyítottam ezt.

– Rohadj meg! – fújtatott a lány. Sírás kaparta a torkát, de nem adta meg azt az örömet a démonnak, hogy összetörve lássa.

Összeszedte a gondolatait, és a férfival nem törődve ismét útnak eredt.

– Már megint hová mész? – érdeklődött a démon, de Megaira nem válaszolt.

Egyik utca követte a másikat. Mindre a vöröstéglás egyenépületek voltak jellemzőek, amik közt időnként feltűnt egy fehérre vagy sárgára vakolt ház. Lassan a város néptelenebb részére értek. Aztán letértek egy földútra, ami kivitte őket egészen a település szélére.

– Nevetséges, amit művelsz – szólalt meg ismét a démon.

Megaira még mindig feszült volt. Nem értette, hogy miért viselkedik vele így ez a férfi. Persze nem várta, hogy kedves legyen, de üzletet kötöttek; azt remélte, hogy ezek után segíteni fog neki.

Elértek céljukhoz, Megaira megtorpant. Legutóbbi emlékei nem voltak túl szívderítőek erről a házról, Jack biztos azt mondta volna, esztelenség visszatérni. A romos épület rosszabb állapotban volt, mint akkor, az ablakok korhadt fakereteiből imitt-amott már hiányzott az üveg.