STEPHANIE GARBER TOVÁBBI MŰVEI:

Caraval

Legendary

Finale

Spectacular

Volt egyszer egy összetört szív

A soha többé balladája

Egy átok az igaz szerelemért

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephanie Garber: Alchemy of Secrets

Flatiron Books, New York, 2025

Ez a mű kitalált történet. A regény összes szereplője, minden szervezet és esemény a szerző fantáziájának szüleménye, illetve a fikció részeként jelennek meg.

Fordította Miks-Rédai Viktória

Első kiadás

Copyright © 2025 by Stephanie Garber

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2025

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Borító- és előzékterv © Rachael Lancaster / The Orion Publishing Group

Borító illusztráció © Kelly Chong

Előzékfotók: Shutterstock

Ezt apámnak ajánlom.

Azt mondtad, neked ne ajánljak könyvet,

mégis megtettem.

Szeretlek, apu!

Akávézóban, sorban állás közben hallott suttogással kezdődött, a történettel, amelyre jobb lett volna oda sem figyelni. A pletyka azonban megtapadt a fejedben, akár egy dallam, zavarón, mint egy megoldatlan rejtvény. Végül ide vezetett – egy parkolóba, ami egyértelműen fittyet hányt az időjárás-jelentésre.

Azt mondták, csillagos lesz az ég, felhőtlen, de a lábfejedet eső áztatja. Sűrűn, sietős cseppekben esik, miközben szandálban átszaladsz az aszfalton. Körülötted vibrál a lámpák fénye, hunyorogva kíséri a talpad csattogását.

Nem fulladsz ki, mégis lassítasz, és megállsz egy mozi kiugró portálja alatt. Vörös nagybetűk zizegnek: HAMAROSAN!, neonárnyékot vetnek a retró jegyárusító bódéra, amelyet kifakult poszterek fednek, várt és elmúlt attrakciókat hirdetve. Az egyik régi plakát tetején sárga betűkkel Veronica Lake neve áll, egy másikról Loretta Young mosolyog rád fekete-fehéren. A Titanic éjszakáját hirdeti. Reméled, hogy ez az éjszaka is emlékezetes lesz.

Nem tudhatod biztosan, hogy a történetek igazak-e, de félig-meddig arra számítasz, elnyel a nyúl ürege, amikor belépsz a mozi előterébe.

Az izgalmad mindenre fényt vet. Jobbra csillogó nyilvános telefonok lógnak a falon, fakeretes üvegfülkékben. Még sosem láttál ilyen sokat egy sorban. A kép megihlet, hogy fényképezd le, de nem teszed. Akkor sem tudnád, ha akarnád. A telefonod már nem működik, bár te ezt még nem tudod. Hirtelen elvonja a figyelmedet a bal oldalon álló régi büfépult, amely szinte nosztalgikusan poros. Alig veszed észre, hogy az arany festék lepattogzott az art deco, geometrikus napokat és ugró delfineket ábrázoló pultszegélyről.

A tábla ezt hirdeti:

Popcorn: 10 cent

Vajas popcorn: 15 cent

Cigaretta: 25 cent

Nem tudtad, hogy a mozikban cigarettát is árultak, de most egy pillanatra még a füst és a pattogatott kukorica szagát is érzed. A nyelveden ott a vaj íze. Mégsem állsz meg az előtérben. Csak az egyik terem, az egyik előadás érdekel, azt keresed. Arrafelé indulsz.

Elszorul a mellkasod. A szíved zakatol. Még mindig várod a nyúlüreget, amely egy másik világba visz. Csillogó szemmel reménykedsz, olyan vagy, mint egy túlexponált fénykép, amikor belépsz a dupla ajtón.

Még mindig érzed a füst és a kukorica szagát, de van itt valami más is. Talán csak az ülések régi bársonya és az eső illata, de Technicolor-színekben pompázó álmokat juttat eszedbe, amikor a nyakadat nyújtogatva felnézel a lehetetlenül magas mennyezetre. Elefántcsont és arany, csupa art deco díszítés, az állatövjegyek unokatestvérei. A díszes kupola alatt még csak néhány ülés foglalt. Huszonöt? Talán ötven? Túl ideges vagy ahhoz, hogy rendesen megszámold. A terem hátsó felében ülsz le. A széked imbolyog, a kopott bársony puha – de úgy érzed, túl távol vagy a vászontól.

Úgy döntesz, hogy közelebb mész; közben oda-odasandítasz a többiekre. Látni akarod, ki jutott még be, van-e köztük ismerősöd. De mivel az iskolában is alig ismersz valakit, nem meglepő, hogy az arcok idegenek. Néhányan sugdolóznak, mások nevetgélnek, megint mások hallgatnak, mint te. Mindannyiótokat ugyanaz köti össze: a várakozás.

Ez lesz az. A filmvásznat takaró függönyök mélybíbor színűek. Visszafojtod a lélegzeted, amikor szétválnak.

Tisztelt urak, vegyék le a kalapjukat, kéri a felirat az ezüst vásznon, aztán vált a kép. Hangosan füttyögni és beszélgetni tilos!

Erre természetesen néhányan füttyögni kezdenek, de hamar abbahagyják, és csend lesz. A kép eltűnik a vászonról, csak egy apró csillag jelenik meg a jobb felső sarokban. Egyszer, kétszer villan, aztán hirtelen minden fény kialszik.

Sötétebb lesz, mint a kinti éjszaka. Az emberek előhúzzák a telefonjaikat, de azok nem működnek. A tiéd sem. Nincs térerő, nincs fény, a digitális órák nem közlik, mennyi az idő.

Fogalmad sincs, meddig ülsz ott, mielőtt az első ember kimegy. Úgy döntött, ez az előadás – ha egyáltalán előadás – nem neki való. Néhányan követik.

Utálod az érzést, de kísért a gondolat, hogy te is így tegyél.

A lábad már nem vizes, de a hidegben kiver a libabőr. Úgy érzed, valaki figyel, de túl sötét van, hogy bárki lásson.

Halad az idő. Végiggondolod a történeteket, a pletykákat és a suttogásokat arról a különös tantárgyról, amelyet nem lehet megtalálni az online listákban, és amelynek a professzora egyetlen weboldalon sem szerepel. Egyszerre úgy véled, nagyon is jó okból van így. Talán menned kéne. Talán…

Fény rebben a vászon előtti színpadon. Apró fénypont, de a szemed rászegeződik. Pislogsz, újra odanézel. Amikor kitisztul a látásod, a nő már ott van.

Egy faszéken ül, a színpad közepén.

Nem tudod, mióta ülhet ott, de úgy érzed, már órák óta várakozik, épp, mint a kéttucatnyi hallgató, aki maradt. Alacsonyabb, mint képzelted. Annak alapján, ahogy beszéltek róla, magasnak, szoborszerűnek gondoltad, életnagyságnál is nagyobbnak. Élőben azonban nagymamaszerű. Ezüst haja kontyba fogva, kerek arcán halvány mosoly. Amikor megszólal, úgy érzed, a hideg, a nyirkosság, a várakozás, minden megérte.

– Azért vannak itt, mert hallottak egy történetet – kezdi. – Most elmondok egy másikat.

ELSŐ FEJEZET

Holland St. James az éjfélig hátralévő perceket számolta. Hét különböző ruhát próbált fel, öt különböző cipővel, begöndörítette a haját, még a szemét is kifestette. Most pedig arra készült, hogy az egészet hazavágja.

– Nem fagyizni megyünk? – kérdezte igazán kedvesen Jake. Talán Jake volt a legkedvesebb fiú, akivel Holland valaha is randizott. – Én azt hittem.

Amikor Jake először belépett a Santa Monica Coffee Labba néhány hete, Holland úgy gondolta, tök cuki. Inkább emlékeztetett Clark Kentre, mint Supermanre, és olyan sötét keretes szemüveget viselt, ami Holland számára felért a kriptonittal. Később Jake beleütközött a lányba, kilöttyent a söre, ekkor Holland meglátta, milyen könyveket szorongat. Jake mesterképzésre járt, angolt akart tanítani külföldi diákoknak.

Az első randijukon Holland azt is megtudta, hogy Jake a Los Angeles-i Állatmentőknél önkénteskedik, és az Echo Park Time Travel Martnál is, amely egy nonprofit egyesület volt, ahol gyerekeknek oktattak kreatív írást. A második randijukon megtudta, hogy Jake nemrég váltott vegetáriánus életmódra, és autó helyett biciklivel jár, mert mindent meg akar tenni a környezetért, amit tud.

Jake őszintén jó ember volt.

Holland lelke mélyén talán motoszkált egy apró gondolat, hogy Jake kissé túl tökéletes, mint egy elütés nélküli e-mail vagy egy túlságosan kivasalt arckép. De meglehet, hogy csak ő kereste a nem létező figyelmeztető jeleket.

Ez még csak a harmadik randijuk volt, de Holland két éve senkivel nem jutott el a negyedik randevúig. Tényleg nem akarta elcseszni. Most pedig attól félt, hogy már percekkel korábban sikerült, amikor nem bírta megállni, hogy bevonszolja a fiút ebbe a koszos sikátorba, miután meglátott egy plakátot, amely a Professzor egyik történetére emlékeztette.

A plakátot egy betonfalra ragasztották. Egy vintage kép volt, amilyeneket általában a Santa Monica-i mólón árultak képeslap méretű falapokra festve. Napszítta barna és zöld pálmafák fogták keretbe egy kalapos férfi szénfekete sziluettjét, aki éppen az óráját nézte. Nem volt rajta sem logó, sem márkanév. Egyáltalán semmi sem azonosította, mit is reklámoz. Mindössze két betű állt az arctalan férfi mandzsettagombján: Ó. E.

Az Órás Ember.

Ez volt Holland első gondolata. Aztán magával vonszolta Jake-et. Nem bírta megállni.

Az apja kincsvadászatain nőtt fel. Gyerekként megtanulta, hogyan keressen nyomokat, miközben a többiek építőkockákkal vagy egymással játszottak. Talán ezért nem tudott soha beilleszkedni, amíg rá nem talált a Professzor folklórelőadására. Az ő történetei hatására úgy érezte magát, mint a régi vadászatok egyikén.

Nem várta, hogy ma este rálel valamire. A dolgok L. A.-ben lépten-nyomon a Professzor történeteit idézték fel benne, ő pedig mindig érezte a sürgetést, hogy kövesse őket. Minden ismeretlennek tűnő sikátorba beszaladt, hogy aztán rájöjjön: ott egy bár, egy kávézó vagy egy könyvesbolt van, ahol korábban már megfordult.

Ez az este azonban más volt. Most biztosra vette, hogy még sosem járt ebben az utcában. Erre a táblára emlékezett volna.

Óraművek & Ószerek

Érdeklődjön odabent!

A tábla egy ajtóra szerelt, elegáns rézkampón lógott. Holland szerette volna hinni, hogy az ajtó is régiség, de alighanem csak piszkos volt. Elég volt Jake-re pillantania, hogy lássa: szerinte piszkos. Alighanem éppen átgondolja azt is, hogy akarja-e még a randit. Holland meg akarta győzni. Amellett nagyon szeretett volna belépni azon az ajtón, a meggyőzött Jake-kel együtt.

– Szereted a városi legendákat? – kérdezte.

– Aha. Nagyon is. – Jake mosolya sokkal inkább Superman volt, mint Clark Kent. Holland szikrányi reményt érzett, hogy a megfelelő irányba haladnak.

Mégis tétovázott.

A Professzornak volt egy szabálya: a történeteit nem adhatják tovább. Ezt senki sem szegte meg. Az előadások túl nagy erőfeszítést követeltek, hogy a hallgatók csak úgy ingyen elosztogassák a történeteket, ráadásul a Professzor figyelmeztette is őket, hogy ha megteszik, annak súlyos következményei lehetnek. Holland azonban már nem járt a Folklór 517 kurzusra, ráadásul csak egyetlen történetről volt szó. Mégis…

– Mielőtt bármit mondanék – hadarta –, meg kell esküdnöd a kutyád életére vagy a biciklidre, vagy arra a növényre, amit olyan keményen igyekszel életben tartani, hogy nem adod tovább senkinek, amit hallani fogsz.

– Esküszöm. – Jake még szélesebben mosolygott, aztán odahajolt, és könnyedén megcsókolta Hollandet, mintha ezzel pecsételné meg az esküt. – Ez amolyan családi titok?

Holland megdermedt, de aztán emlékeztette magát, hogy Jake nagy családból jött, állandóan hívogatták is, és megosztották vele a napjuk legapróbb részleteit. A családról beszélni teljesen hétköznapi a fiú számára. Nem faggatni próbálta.

Mégis több másodpercébe telt kipréselnie magából egy mosolyt, ami a reményei szerint játékosnak tűnt.

– Nem családi titok, de azért olyasmi, amiről nem kellene beszélnem. Amikor egyetemre jártam, felvettem egy tárgyat, az volt a címe, hogy Folklór 517, helyi történetek és városi legendák. Már maga az előadás is egy helyi legenda. Nem lehet rá regisztrálni, nincs fenn egyetlen weboldalon sem. Csak szájhagyomány útján lehet megtalálni. De ha elvégzed, bekerül a leckekönyvedbe.

Jake kellően elképedt.

– Vagyis ez ilyen titkos társaságnak szánt tantárgy?

Holland idegesen bólintott. Bár inkább izgatott volt. Ha megosztja ezt a kis titkot, még nem okoz kárt senkinek.

– A Professzor minden héten egy másik helyi történetet vagy városi legendát elemzett ki, és meg kellett esküdnünk, hogy nem beszélünk róluk. Az egyik egy férfiról szól, akit elneveztek az Órás Embernek. Állítólag Los Angeles tele van jelekkel, amik elvezetnek hozzá. Ha követed ezeket, és meg is találod, megkérdezheted, mennyi az idő, ő pedig megmondja, mikor fogsz meghalni.

Jake arckifejezése megváltozott: a szemöldöke aggodalmasan összehúzódott.

– Nem olyan morbid, mint amilyennek tűnik – sietett megnyugtatni Holland. – A Professzor azt is mondta, hogy alkut lehet vele kötni, hogy több időd legyen, és tovább élj, mint eredetileg éltél volna.

– És te ezt tényleg elhiszed? – kérdezte Jake. Volt valami a hangjában, amit Holland nem tudott azonosítani, de megrémült, hogy talán túlbecsülte Jake városi legendák iránti érdeklődését. Normális fickó volt, aki alighanem normális randevúkhoz szokott. És alighanem egy normális lányt keresett.

Persze hogy nem.

Csak szórakozás az egész.

Nem, kicsit sem.

Bármelyik kiváló válasz lett volna a kérdésre: egy normális lány ezt mondta volna.

– Csak gyere be velem! – noszogatta Holland.

– Persze – válaszolta Jake. És mivel rendes volt, ki is nyitotta a lány előtt az Óraművek & Ószerek táblával díszített ajtót.

Odabent minden csupa tejüveg és arany volt. Aranyzsinóron lógó, tejüveges lámpácskák tökéletes sora világította meg a tökéletes, apró, tejfehér mozaikkal lerakott padlót, amelyben a gondosan elhelyezett aranyszín lapocskák a tiktak szót adták ki.

Nem voltak lábnyomok, sem foltok, csak a csillogó szó, amely szinte kacsintott, mint a másodpercmutató remegése az üvegbe zárt fények alatt.

Olyan volt, mint a mágia. Nem nagy, csodatévő mágia, hanem az apró, időtlen dolgok mágiája. A kétdolláros bankjegyeké, a kézírásos leveleké, az írógépeké, a vonalas telefonoké.

Holland majdnem fennhangon is kimondta mindezt, de Jake olyan arcot vágott, mint aki nem tudja, mit gondoljon erről a különös helyiségről a furcsa sikátorban. Nyilván nem erre számított, amikor felvetette a lánynak, hogy menjenek el fagyizni. Olyan partnert keresett, aki jól mutat az Instagramon, nem a Reddit „randipokol” című aloldalára valót.

Holland nyilvánvalóan félreértette Jake-et, de már nem volt visszaút. Úgy érezte, ez a hely áll a legközelebb a Professzor legendáinak megtestesüléséhez.

Szemben velük két ajtó nyílt, szintén tejüveges mindkettő, aranykilinccsel, az üvegben egyszerű, szögletes aranyberakással. Az egyiken az ószerek szó állt, a másikon az óraművek.

Holland az óraművek ajtaja felé nyúlt, remélve, hogy az Órás Embert találja ott. Ha már tönkreteszi a randiját, legyen rá jó oka.

Az ajtógomb nem fordult el. Újra megrántotta.

– Szerintem zárva van – állapította meg.

Jake áthajolt a válla felett, és kopogott: kettőt, hangosan.

– Segíthetek? – A hang a másik ajtó, az ószerek felől jött. Az nyitva állt; egy lány jelent meg a küszöbön. Platinaszőke, rövid haja volt, az orrában apró karikát viselt, testhezálló ruhája tejüveg-árnyalatú. Első pillantásra fiatalnak nézett ki, de a tartásában és a tekintetében volt valami, ami miatt Holland úgy vélte, a látszat csal.

Megpróbált belesni mögé, hogy egy pillantást vessen az ószerekre, de csak fehér fényt látott.

A lány türelmetlenül dobolt szögletesre manikűrözött körmével az ajtófélfán.

– Az Órás Embert keressük – felelte Holland.

– Sajnálom, nem tudok segíteni. – A lány azonnal hátralépett, hogy becsukja az ajtót.

– Csak meg szeretném kérdezni, mennyi az idő – bökte ki Holland.

A lány megdermedt.

– Biztosan tudni akarod, drágám? – A kérdést kísérő pillantás elárulta, hogy szerinte Holland okosabban tenné, ha azonnal elmenne, és a kedves fiút is magával vinné.

– Biztos – vágta rá Jake. – Én is tudni szeretném, mennyi az idő.

– Komolyan? – tudakolta Holland, mire Jake átkarolta a vállát. A bőre melegen simult a lányéra.

– Ha te benne vagy, én is.

Holland szerette volna megkérdezni, miért gondolta meg magát, de hirtelen erőt vett rajta az ideges izgalom.

A fehér ruhás lány valamit mormolt maga elé: úgy hangzott, ostobák. Végül visszalépett az ajtó mögé.

A tejüveghelyiségben lelassult az idő, amíg a visszatérésére vártak. Jake karja egyre forróbban nehezedett Holland vállára. Ezúttal ő feszengett: bízott benne, hogy a lány valóban visszajön.

Végül ismét kinyílt az ószerek ajtaja. A lány tollal és indigós papírral a kezében lépett ki. Elhúzta a száját.

– Ha biztosak vagytok benne, írjátok le a neveteket és a kérdést. Az Órás Ember majd felveszi veletek a kapcsolatot.

MÁSODIK FEJEZET

Amásnap reggel úgy köszöntött be, mintha vonakodna elvégezni a munkáját.

Holland sűrű csendre ébredt. Nem csiripeltek a madarak, nem zúgtak az autók az utcán, és nem nyikorogtak a padlódeszkák, ahogy a ház magához tért. Egy másodpercre Holland még abban is biztos volt, hogy a szíve sem ver.

Szédelegve ült fel. Hányinger kerülgette, bár nem volt másnapos… legalábbis nem gondolta, hogy az lenne.

Megpróbált visszaemlékezni, mit csinált előző este, azonban egy pillanatig azt sem tudta felidézni, milyen nap van. Úgy érezte magát, mint a papír, amely az előző laphoz tapad.

Kábán odahajolt, és ránézett a telefonjára.

Csütörtök volt.

Az előző nap szerda.

A harmadik randevúja Jake-kel.

Az emlékek elmosódott, fekete-fehér képek diavetítésében tértek vissza, mint a régi házi videók. Emlékezett a sikátorra… a tejüvegre… Jake karjára a vállán… az indigós papírra… az időtlen dolgok egyszerű mágiájára… az Órás Emberre…

Abban az órában minden szinte szikrázott.

Most azonban, ahogy visszapörgette az eseményeket, az este távolinak, tompának tűnt.

Miután elhagyták a sikátort, Jake-kel fagyiztak is: mogyoróvajas és baconös fagyit ettek, aztán Jake a kocsijához kísérte, és ott megcsókolta. Egy ideig csókolóztak. Azonban lehet, hogy Jake másként érzett a csókolózással kapcsolatban, mint ő, mert amióta találkoztak, most volt az első reggel, hogy nem az ő üzenetére ébredt.

Még nem volt olyan késő. Jake még mindig megírhatja, hogy jó reggelt.

A telefonja, mintegy végszóra, megcsendült. Azonban nem Jake üzent.

14:00. Találkozó Adam Bishoppal.

Holland az ágyra ejtette a telefonját.

Adam Bishop, a tanszék új munkatársa nemrég jött át a Berkeley folklórprogramjából. Holland még nem találkozott vele személyesen, de a többi mesterképzéses már sokat pletykált róla. Úgy tűnt, mindenki kedveli.

Az e-mail, amelyet hétfőn kapott a férfitól, rövid volt – csak annyit kért, hogy csütörtök délután találkozzanak. Amikor Holland rákérdezett, miről van szó, Adam Bishop csupán annyit felelt, hogy egyszerűbb lesz személyesen elmagyarázni.

Átfutott a fején, hogy Bishop talán tanársegédet keres, és a Professzortól kapta meg a nevét. Holland ugyan csúszott a szakdolgozatával, de tanársegédnek attól még kiváló volt. Két évig dolgozott a Professzor mellett, egy évet az alapképzésben, egyet a mesterképzésben – és mindenki tudta, hogy ehhez sok türelem kell, olyan egyéb készségek mellett, amelyek nem szerepeltek az átlagos életrajzban. Voltaképpen hiányzott neki az a munka. De most már másik állása volt. Egy fantasztikus állás.

Minden péntek este klasszikus filmvetítést tartott a Santa Monica Coffee Lab emeletén, aztán vitát vezetett róluk. Olyan volt, mint a tanítás, csak nem kellett osztályozni, és mindenki ihatott.

Szerette.

Szerette a Coffee Labot. Szerette az embereket, akik minden héten eljöttek. De leginkább a régi filmeket szerette.

Négyéves kora óta rajongott a filmekért, amikor az apja megismertette őt és az ikertestvérét az Óz, a csodák csodájával. Amikor vége lett, a testvére felugrott a seprűre, Holland pedig azonnal kért egy pár piros cipellőt.

– Sejtettem, hogy ezt fogod kérni, Hollybells – felelte az apja, és hozzátette, hogy a cipellők már várják valahol a házban, csak meg kell keresnie őket.

Az volt az első kincsvadászata.

Az apja mindig filmekhez kötötte a kincsvadászatot. Amikor régi filmeket vetített, Holland közel érezte magát az édesapjához. Mostanában egy film noir sorozatot futtatott, amelynek a háttértörténetét is nagyon szerette. A filmek elhitették vele, hogy a világnak van egy rejtett, fekete-fehér sarka, ahol gyorséttermek helyett magánnyomozók irodái sorakoznak az utcákon, és minden másnap megjelenik egy szépséges nő, szemébe omló, hullámos hajjal, hogy sötét, kanyargós utakra vigye a detektívet.

Úgy vélte, ha Adam Bishop azért kereste, hogy felkérje tanársegédnek, nem fogja elvállalni. De azért kíváncsi volt. Mindig kíváncsi volt.

Összeszedte magát, és elment futni; közben azon töprengett, mit akarhat tőle Adam Bishop. De ahogy a futás sétára váltott, a reggel pedig délbe fordult, a gondolatai visszatértek Jake-hez.

Még mindig nem üzent.

Holland szerette volna megbánni, hogy berángatta abba az utcába. El akarta hinni, hogy ha fagyizni mennek, minden máshogy alakult volna, és ma egy „jó reggelt” üzenetre ébredhet. Ha nem tesz mindent tönkre a halálról szóló városi legenda kergetésével.

Valójában azonban azt akarta, hogy Jake a legenda ellenére is – vagy talán éppen azért – kedvelje őt. Ráadásul az Órás Ember még csak nem is volt Holland kedvence. Nem különösebben érdekelte, mikor fog meghalni, csak azt akarta tudni, hogy a mesék tényleg igazak.

Közeledett a találkozás ideje. Holland még egyszer ránézett a telefonjára.

Semmi.

Tudta, hogy ez még nem jelent szakítást, de abban a pillanatban nem érezte, hogy a dolog bármerre is haladna. Átgondolta, írjon-e Jake-nek, de legutóbb is ő írt utoljára, amikor hazaért.

Bárcsak itt volna January!

Holland tudta, mit mondana az ikertestvére. Valami olyasmit, hogy felejtsd el a pasit, aki nem akar téged. Csak persze January kevésbé elegánsan fogalmazna.

Kinézetre egyformák voltak, de egyébként nem is lehettek volna különbözőbbek. Mégis January volt Holland legjobb barátnője. Az, akinek mindent elmondott.

Leszaladt a lépcsőn, hogy elinduljon a találkozójára. Mint sok más, amit annyira szeretett, ez a ház is a 40-es években épült, csupa fa volt, fehér falak, széles ablakok, amelyeken dőlt be a fény. A lépcső felénél felhívta a testvérét.

Általában mindennap beszéltek, de október eleje óta Januaryt nagyon lefoglalta a munkája. Az elmúlt három hétben csak néha üzent vagy küldött képet Spanyolországból.

A testvére a főiskola után ritka könyvek ügynökeként kapott állást. Egyes emberek hatalmas összegeket képesek fizetni azért, hogy olyasmit birtokoljanak, ami senki másnak nincs meg, és January dolga volt, hogy megkeresse ezeket a dolgokat. Tökéletes állás volt a számára. Mindig is be akarta járni a világot, és ahogy Holland, ő is az apjuk kincsvadászatain nőtt fel. Hollandnek mégis mindig hiányzott.

A telefon egyet csengett, aztán bejelentkezett a hangposta.

– Üdv, itt January St. James. Pillanatnyilag utazom, és…

A felvétel megszakadt, mert January felvette a telefont.

– Hahó! – Kifulladtnak tűnt, de teljesen ébernek.

– Rosszkor hívlak? – kérdezte Holland.

– Nem, de csak egy percem van. – A háttérben forgalom zúgott.

– Mit csinálsz?

– Unalmas munka – felelte January. – Most ért véget egy megbeszélésem egy ügyféllel, aki imádja hallani a saját hangját. – January mindig igyekezett unalmasabbnak beállítani a munkáját, mint amilyen volt, alighanem azért, hogy Holland ne legyen féltékeny. Most azonban tényleg megviseltnek tűnt. – Hiányzol, hugi.

January sosem mondta neki, hogy hiányzik.

– Te is nekem – válaszolta Holland. – A lakásom túl tiszta, régen jártál nálam. Mikor jössz vissza?

– Nem elég hamar. – A vonal elnémult, és Holland azt hitte, meg is szakadt, de aztán January folytatta. – Bárcsak ott lehetnék veled… – Nagyon halkan beszélt, szinte nem is hangzott önmagának.

– Minden rendben? – kérdezte Holland. – Majdnem érzelgős vagy.

Általában ő volt az érzelmesebb.

– Csak fáradt vagyok – válaszolta January. Biztosan úgy is volt, mert még azon sem kapta fel a vizet, hogy Holland érzelgősnek nevezte. – Itt elég késő van. Jó lenne beszélni, de futnom kell, és…

Felberregett az ajtócsengő, elnyomta January utolsó szavait. A vonal megszakadt.

Holland kipillantott az ajtó melletti kis ablakokon. Soha senki sem csöngetett be hozzá, kivéve a kártevőirtással vagy napelemekkel házalókat, ez a férfi azonban nem tűnt ügynöknek. Ezüst hajtincsek kandikáltak ki a kalapja alól, világosbarna arcbőrét ráncok barázdálták. Fehér inget viselt, khaki nadrágot, hozzá élénkpiros és fehér kockás nadrágtartót, amely mellett az utcában minden más fakónak hatott.

Hollandnek nem volt vesztegetni való ideje, ha időben oda akart érni a találkozóra. Azonban úrrá lett rajta a déjà vu. Már láttam korábban ezt a férfit, futott át az agyán, de nem tudott visszaemlékezni, hol és mikor.

Persze lehet, hogy a nadrágtartó csak emlékeztette egy régi képre a nagyapjáról, aki meghalt, mielőtt Holland megszületett.

Akármi volt az ok, elégnek bizonyult, hogy kinyissa az ajtót.

– Üdv, Holland! – Az elegáns úr elmosolyodott. Hollandnek fényes papírba csomagolt cukorka jutott róla eszébe, és a túlzó gyerekmesék világa.

– Ismerem magát? – kérdezte.

– Nem, attól tartok, nem – mosolygott továbbra is a férfi, de barna szeme kicsit veszített a csillogásából, ahogy Holland felé nyújtotta a papírba tekert, zsineggel átkötött csomagot.

– Ez mi?

– Itt találtam az ajtó előtt.

Holland újra a csomagra nézett. Nem volt rajta feladó, csak egy nagy, narancssárga Happy Halloween matrica, és az ő neve – Holland St. James – régimódi, elkenődött, gépelt betűkkel.

Biztosan a Professzortól jött. Imádott csomagokat küldözgetni, és sosem írta rá a nevét feladóként, mert szerette a titokzatosságot.

Holland tenyere bizsergett, amikor kézbe vette a dobozt. Kíváncsi volt, hogy ezúttal mit küldött neki a Professzor. Általában ezoterikus könyvek voltak a csomagban, vagy az ördögről szóló kéziratok, amelyekről a Professzor úgy gondolta, hogy jól jöhetnek a szakdolgozatához.

Sajnos most nem volt ideje kibontani ezt a dobozt. Letette a folyosón.

– Köszönöm, hogy beadta – fordult a férfihoz. – Attól tartok, nekem most…

– Tudom, hogy nincs sok ideje, de csak egy percét veszem igénybe – vágott közbe a férfi, és felé nyújtott egy halvány krémszínű névjegyet, rajta fényes smaragdzöld betűkkel.

MANUEL VARGAS

Felelős pénzügyi és örökösödési szakértő

Centennial City First Bank

Az alján egy telefonszám állt; a névjegy másik oldalát egy térkép foglalta el, amelyen csillaggal jelölték a bank helyét, alatta a következő felirattal: Csak előzetes időpont-egyeztetéssel.

– Még sosem hallottam erről a bankról – rázta a fejét Holland. A Professzor mesélt egy bankról, ahova szintén csak előzetes időpont-egyeztetés után lehetett bejutni, Holland azonban valahogy sosem tudta felidézni a történetet, és valami oknál fogva a lehetőség, hogy ez a férfi onnan jöhetett, szokatlan szkepticizmussal töltötte el.

Centennial City, ahol elvben ez a bank található, még csak nem is volt igazi város. Holland sosem járt ott, de tudta, hogy ez Los Angeles egy nagyon régi, nagyon gazdag környéke volt, majdnem teljes egészében egy zárt lakópark, hatalmas zöldfelülettel, ahol a gazdagok a szokásos módon múlatták az időt, például pólójátékkal. Állítólag korábban egy elegáns hotel állt ott, de a környékbeliek egyesítették a vagyonukat és a befolyásukat, és bezáratták.

– Nem kapta meg a leveleimet? – kérdezte a férfi.

Holland felvonta a szemöldökét.

– Még egyáltalán semmit sem kaptam ettől a banktól.

– Nagyon sajnálom. Biztosan elkeveredtek. Bocsánatot kérek. Azt gondoltam, egyszerűen nem vesz róluk tudomást, ezért is jöttem el személyesen, afféle utolsó kérésként. – Mr. Vargas levette a kalapját; kiszabadultak puha, fehér tincsei. – Tizenöt éve az egyik ügyfelem bérelt egy páncélkazettát. Nem sokkal később elhalálozott. A kazetta díját kiegyenlítette, úgyhogy senki nem nyúlt hozzá. A bérlet azonban hamarosan lejár. – Mr. Vargas az órájára nézett. – Huszonnégy óra múlva. Ha nem tartanak igényt a tartalmára, az eredeti szerződés értelmében mindenestől el kell égetni.

– Hadd találgassak – jegyezte meg Holland. – Azt fogja mondani, hogy én igényt tarthatok erre a titokzatos dobozra?

Mr. Vargas komolyan bólintott, és letörölte az izzadságot a homlokáról.

– Tudja, ez egy kiváló történet – bólintott Holland. Valóban az is volt. Éppen az ilyen rejtélyeknek tudott olyan nehezen ellenállni.

Hirtelen azonban rájött, miért olyan gyanakvó.

Túl szép egybeesésnek tűnt, hogy az előző este, a Professzor egyik legendáját követve megadja a nevét egy idegennek, most pedig egy másik legenda bukkan fel a verandáján.

Talán ezért nevezte őket a tegnapi lány ostobának. Nem azért, mert Jake-kel igazi mítoszok és mágia dolgába ártották magukat, hanem mert a babonás hitük elég ostobává tette őket, hogy kiadják a személyes adataikat.

– Nagyon szeretnék hinni magának – folytatta –, de ez úgy hangzik, mint egy nigériai herceg e-mailjének élő szereplős változata. A rég elveszett nagybácsi a zárolt vagyonnal, és ahhoz, hogy megszerezzem, csak meg kell adnom az adószámomat, a társadalombiztosítási azonosítómat, a bankszámlaszámomat meg két és fél liter véremet.

– Nem vagyok csaló – ráncolta a homlokát Mr. Vargas.

– Maga használta ezt a szót, nem én. – Holland be akarta csukni az ajtót, de Mr. Vargas meglepő gyorsasággal kapta el a szélét.

– Okosan teszi, ha gyanakszik – közölte. – De mindketten tudjuk, kit veszítettek el a testvérével csaknem tizenöt évvel korábban.

Holland aznap már másodszorra érezte úgy, hogy megáll a szíve.

Átverés.

Csaló.

Hazug, mondta magának.

A legtöbb barátja tudja, hogy van egy ikertestvére. Tizenöt évvel ezelőtt sokan meghaltak. Mr. Vargas talán csak a drámai hatás miatt választotta ezt a számot. Semmi sem utalt arra, hogy valóban tudná, kit vesztettek el.

Szinte hallotta a nővére szigorú hangját, amint ráparancsol, hogy dobja a kukába a névjegyet, és hagyja elégni, akármi van a páncélkazettában. Ha egyáltalán létezik az a kazetta. Hagyd a holtakat nyugodni, mondaná January.

A baj csak az volt, hogy Holland valójában sosem érezte úgy, hogy a szülei halottak. Lehet, hogy ez az alak csaló, hazug, Holland mégis kénytelen volt megkérdezni:

– Feltéve, hogy elmegyek a maga bankjába, mire lesz szükség, hogy kinyittassam ezt a kazettát?

– Csak azonosítaniuk kell. Mindazonáltal… – Mr. Vargas elhallgatott, és lehalkította a hangját. – Ha időpontot egyeztet, kérem, tegyen nekem egy szívességet. Ne említse másnak! Még ha végül nem is hívja fel ezt a számot, akkor is a legjobb lenne, ha nem említené a látogatásomat vagy ezt a csomagot, senkinek.

A Centennial City First Banknak nem volt weboldala. Holland még csak egy e-mail-címet sem talált Mr. Vargashoz.

Fel-alá járkált a folyosón. Tudta, hogy el kellene indulnia a találkozójára Adam Bishoppal, de túlságosan felkavarták a történtek, hogy autóba üljön.

Általában imádta a nyomkeresést, de ez határozottan csalásnak érződött. Mi másért kérte volna Mr. Vargas, hogy másnak ne szóljon? És ha igaz, elég lett volna kimondania Holland igazi családnevét vagy a szülei nevét, ahelyett, hogy titokzatos halálesetekre célozgat.

Ő maga sosem mondta ki a szülei nevét. Amennyire minden L. A.-beli ismerőse tudta, őt Holland St. Jamesnek hívták. A valódi neve az egyik legjobban őrzött titka volt.

Amikor a szüleik csaknem tizenöt éve meghaltak, a nagynénjük és nagybátyjuk javaslatára nevet változtattak. Mindenki tudta, kik voltak a halottak, és az efféle szenzációk még manapság is szóba kerültek. Ha valaki rájönne, kik voltak Holland és January szülei, csak arra bírna gondolni, amikor találkozik velük, hogy hogyan haltak meg, és mit okozott ez a két lánynak. Az ikrek sosem lehetnének igazi személyiségek, csak egy történet, amit mások unásig ismételnek, amiről az újságok különkiadásai szólnak.

Holland visszagondolt az előző estére, amikor a sikátorban ostoba módon megadta a nevét és a számát a lánynak. Talán ő is a Professzor korábbi diákja volt, és miután meghallotta az Órás Ember legendáját, kitalálta a csalást. Személyes adatokat ad el jó pénzért. Észszerű volt, hogy valaki, aki hisz a városi legendákban, hinni fog az idegennek is, aki felbukkan az ajtajában, és titokzatos páncélkazettákról beszél.

Holland nem akart naiv lenni. Ha az egyik szülője hagyott volna rá valamit, arról már tudna.

Nem hívhatja fel Mr. Vargas számát, akármilyen csábító is. Túl jól ismerte saját magát. Ha elindul egy nyomon, nem állhat meg, amíg el nem jut a végére.

A titkos ösvények sosem ijesztették meg annyira, mint a lehetőség, hogy nem jön rá a megoldásra.

Tartalom

Folklór 517

Első fejezet

Második fejezet

Folklór 517 – A város legjobb koktélja

Harmadik fejezet

Folklór 517 – Hollywood Forever temető

Negyedik fejezet

Folklór 517 – A Bank

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Folklór 517 – A Leláncolt Könyvtár

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Folklór 517 – További értesítésig

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Epilógus

Stáblista

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

Projektvezető Fehér Zoltán

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és tördelte
Izing Imre

ISBN 978 963 599 768 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Afacad – SIL Open Font License

Caveat – SIL Open Font License

Courier Prime – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Montez – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Send Flowers – SIL Open Font License

Smooch – SIL Open Font License

Source Sans 3 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License