Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET Az Alföld a honfoglalás korában - A rómaiság emléke. - Avarok maradványai - Avar leletek - Ezek alapján a nép műveltsége - A tiszai és erdélyi szlávok - Földváraik - A Tisza mente - Dél-Magyarországon - A Körös folyók vidékén - A Berettyó partjai. - Az Ér mellékén - Erdélyi földvárak - Gepidák

XII. FEJEZET A Felvidék - Morvaország - A morvák fejedelmei - Mojmir és Rastiz - Privina hercegsége a Szala folyó mellékén - Rastiz küzdelme a német királysággal - Konstantin és Metód hittérítései - Szvatopluk hatalma - Fiainak versengése - Morvák és magyarok 900. - Morvaország vége 905-vagy 906-ban

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

XXI. FEJEZET

XXII. FEJEZET

XXIII. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Borovszky Samu

A HONFOGLALÁS TÖRTÉNETE

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-712-3 EPUB
ISBN 978-963-559-713-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
A honfoglalás története

első kiadás: 1894.
az elektronikus változat az 1894. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Feszty Árpád (1856 – 1914) Magyar lovas a honfoglalás korából
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

Az Ob és Irtis folyamok vidéke - Jugoria - Ugor népek
- A török népek faji sajátsága. - Az ugorok jellemvonásai
- A magyar nép hovatartozandósága

A magyar nép őshazája az Ob és Irtis folyamok partvidékein terült el. Azokon a tájakon, hol emberi emlékezetet meghaladó idők óta ugor eredetű népek, vogulok és osztjákok, laktak. Ez óriási folyamok partjain gazdag legelők váltakoznak rengeteg erdőségekkel, háborítatlan otthont biztosítva a szárnyasok és vadak ezreinek. Mintha e föld most került volna ki a teremtő kezéből, mély csend és nyugalom ül a partok mentén égbe nyúló veresfenyveseken; a legtarkább változatban fordulnak itt elő a jegenye- és erdeifenyő, a luc-, cirbolyafa. A cirbolya-mogyoró nemcsak az evetkének szolgál kedves táplálékul, a primitív ember is szívesen elropogtatja s meghízik tőle. A fenyőkön kívül megterem itt a sajkakészítésre alkalmas nyár- s a házieszközök előállításában nélkülözhetetlen nyírfa, melyet éppen ennélfogva, mint szent fát tisztelnek. S míg fűzfák lepik a mocsaras helyeket, a dombos részeken árnyas lombjukat rezgetik a hársak. Lépten-nyomon áfonya- és zelnicebokrok váltakoznak, a mezőkön és réteken magas fű nő, s ahol a fű meg nem terem, ott az iramszarvas eledele, a moh burjánzik.

Mert e vidéken legotthonosabb állat az iramszarvas; éppúgy helyettesíti a lovat, mint a tehenet s a kutyán kívül leghívebb társa az embernek. A jávorszarvas legszívesebben a mocsarak száraz szigeteit járja, melyeknek zöld füve legkedvesebb eledelét képezi. Bőre becses, húsa ízletes. Éppen ezért a vadászok szakadatlanul üldözik. De nem kevésbé becses a nyuszt bőre is, mely szintén ez északi tájakon érzi magát leginkább otthon. Mikor az első hóban jól meglátszanak a nyomok, akkor kezdődik az igazi nyusztvadászat; e vadászatokon megbecsülhetetlen a jó kutya, mert e nélkül a nyusztot nem lehet elfogni. Pedig a jó nyusztbőr három lélek adójába számít.

Még többet jövedelmez az evet, melyet egész éven át fogdosnak az ottlakók. A vadász sohasem mozdul ki hazulról kutya, puska és fejsze nélkül. Ha gyalog megy, a kutya vele van; ha sajkán evez, a kutya a víz partján követi gazdáját. Evetet érezve az eb, ugatásával mindjárt megjelenti gazdájának, ki, ha puskaporát sajnálja, a fát, melyen az evet ül, addig kopogtatja, míg az szemét meresztve egy helyen nem marad; akkor levágja a fát, s a kutya megfogja az evetet.

A vizeken nyüzsög a tömérdek szárnyas. Itt tanyázik a deli hattyú, mely a maga kicsinyeit oly végtelen odaadással szereti; mondják, hogy nősténye, ha fiai menekülni nem tudnak, a világért sem hagyja el őket, mellettük marad s inkább fogságba esik. S ha a hattyúpárból a nőstényt lelövik, a hím nem távozik mellőle, azt akár evező-rúddal is agyon lehet ütni. Nagy csapatokban röpköd a vadlúd és vadkacsa, keresett zsákmánya a vadásznak. S hogy többet ne is említsünk, van itt bőven daru, fajd, sólyom és sas.

A föld gazdagsága vadakban, a vizek bősége halakban magyarázza meg, hogy ez az északi világ mindenkor csak halász- és vadásznépeket táplált. Az emberek, kik itt hazát választottak maguknak, akár a zord éghajlatnál, akár természetüknél fogva, alacsony, köpcös termetűek maradtak; gömbölyű arcukat kevés szakáll körítette s barna hajuk fürtökben omlott alá vállaikra. Elszigetelve a világtól, a maguk módja szerint olyan vallást alkottak maguknak, amely egyéniségüknek a legjobban megfelelt; felsőbb lények mellett bálványképeket is imádtak, de alapjában romlatlan becsületesség és jámborság jellemezte őket.

Jugoriának nevezték ezt a vidéket a régi időben. Ma már elenyészett ez a név, de az ugor népek romjai, melyektől eredetét vette, ott élnek mostan is. A XI. században élt orosz krónikástól, Nestortól kezdve számos történeti forrás említi Jugoriát, s kétségtelen tény, hogy ez volt a magyarok ősi hazája. A mi régi történeti könyveink nem tudnak ugyan semmit arról, hogy mi volt az őshaza neve; de említenek a krónikák egy Joria nevű országot, mely semmi esetre sem lehet más, mint Jugoria. E krónikák szerint a nap ott a nyári hónapokban is csak három óra hosszáig süt s az ország területét a Togata folyó hasítja, mely az Irtisnek ugor neve. De fennmaradt a Jugoria név népi hagyományainkban is; egy székely népmesében többször előfordul Johara városa, jeléül annak, hogy a magyar nép könnyen felejtő tudatában is megvolt valamikor az őshaza nevének emléke.

Mikor élt e vidéken a magyarság, azt még csak hozzávetőleg sem lehet megállapítani. A régi korban az ugor népek óriási területet tartottak megszállva. A mai Oroszország északi fele, az Ural hegység lejtői, az Ob és Irtis folyam mellékei számos ugor nyelvű törzseknek szolgáltak hazául. Legnyugatibb ágát e népcsaládnak a finnek és lappok képezték, legkeletibb részét az osztjákok. A Dvina és Káma folyók környékén terült el a permiek országa, az északi mondákban kiterjedt kereskedésénél fogva sokat emlegetett Biarmaland, ettől délre tanyáztak a mériek, a Közép-Volga és Don között a mordvák vagy mordvinok; ezekkel kelet felöl határosak voltak a cseremiszek s az Ural lejtőin laktak a jeles kereskedők hírében állt zűrjének.

Az Ázsia terein lakó vogulok és osztjákok a régi magyaroktól északra estek ugyan, de az őskorban hihetőleg velők együtt közös hazát tartottak megszállva. Tőlük délre török-tatár népek barangoltak s a művelődésnek némi elemeit ezek hintették el az addig leginkább csak halászattal és vadászattal foglalkozó magyarok közt. E hatás főként a baromtartás és hadi mesterség ismeretét gyarapította, s míg ez úton határozottan nagy hasznára vált a magyarságnak a török érintkezés, másfelől beleoltotta a rablásra indító vágyat, mely a török népeknek általános jellemvonása.

Erősen vitatott kérdés: ugor vagy török eredetű-e a magyar nemzet? Azok, akik török eredetisége mellett foglalnak állást, felhozzák, hogy a törököt a pusztai és a nomád élet jellemzi; benne megtalálni mindazon erényeket, melyek a természet romlatlan emberét jellemzik: a hűséget és becsületességet. Egész életét úgyszólván lovon tölti s mint a puszták korlátlan ura, főként rablásból él. Ez az életmód azután megkedvelteti vele a henyeséget és semmittevést. Némelyik török törzsben a bosszúvágy, civakodás és titkolódzás az uralkodó vonás, másikban az alattomosság és ravaszság. E sötét jellemvonásokat nemes tulajdonságok egészítik ki; a szava tartás minden töröknek veleszületett erénye s ennek szentségével talán csak vendégszeretetének őszintesége vetekszik. Ahol e faj letelepülni kénytelen, kitűnő földművelő válik belőle.

A másik eredet vitatói azt hangoztatják, hogy az ugor népek általában a föld népének nevezve magukat, a vándoréletet nem kedvelik. Lassanként hozzászoknak a földműveléshez, sőt az őskorban bányászatot is űztek. Nagy hajlandóságuk van állami szervezkedésre, s állami szabadságukat vérük ontásával védelmezik. Egyenként külön nemzeti isten oltalma alatt állnak, s épp azért ősvallásukhoz merevebben ragaszkodnak, mint bármely nép a világon. Pogány vallásukat nehezen hagyják el, s nincs talán száz esztendeje sem, hogy az ugorok nagyjában keresztények; nagyjában, mert még ma is vannak közöttük pogányok. Nemzeti tradícióik átörökítése egyszerűségükben szép mondákat hozott létre s az epikai költészet némely ugor népnél magas virágzásra jutott. A finnek Kalevalája, egyik kiváló gyöngye a világirodalomnak s benne leginkább tökéletességre emelkedett az ugor költészetet rendkívül jellemző betűrím és gondolatritmus. A művelődés legalsó fokán minden ugor népnek vadászat és halászat a foglalkozása.

Látnivaló ebből, hogy úgy a török, mint az ugor faji sajátságból sok megvan a magyar népben. Nem lehetetlen, hogy e faji sajátságok egyikét-másikát a keveredés oltotta bele a magyarba. Egy dolog azonban kétségtelen, s ez az, hogy a nyelv, melyet beszélünk, ugor nyelv s azok a török elemek, melyek benne feltalálhatok, részint az ős nyelvkincs közös tulajdonát képezik (mert az ugor is, a török is egy nagy családnak, az ural-altájinak sarjadéka), részint későbbi kölcsönzések.

II. FEJEZET

Török-tatár érintkezések - Perzsa szavak a magyarban
- Átmenet a vadászfoglalkozásból a nomád életre - Ősvallási nyomok
- Az őshaza krónikáinkban

Említettük, hogy a magyarok közt a művelődés legelső csírái a török-tatár érintkezésből fakadtak. Mert nem szabad azt képzelnünk, mintha e népek, s így a magyarok is, teljesen elzárkózva éltek volna a világtól. Az ugor népek közt a zűrjének az Ural hegységben nevezetes bányászatot űztek az ősidőkben, s korán élénk kereskedelmi összeköttetés létesült köztük és a bolgárok, valamint a perzsák közt. Nagy-Bolgárország, időszámlálásunk első ezredének második felében, magas virágzásra emelkedett s Bolgari nevű fővárosa a Volga partján mozgalmas piaca volt a keleti kereskedésnek. India árucikkei és terményei, melyeket a karavánok hoztak az észak népei közé, annál kapósabbak voltak, minél nagyobb nehézségekkel járt bevitelük. Viszont az északi égalj terményei, az állati bőrök, ásványok és nemesércek, méz, viasz keresett cikkek voltak a délről jött kereskedők előtt.

Ha a magyar isten szó a perzsa izdannak, boszorkány a perzsa buzurkannak, bálvány a p. palvannak, sárkány a p. ĉarkannak, kincs a p. génének, vásár a p. bazarnak felel meg, akkor ezek a kölcsönzések a perzsa nyelvből hihetőleg e régi kereskedők útján kerültek nyelvünkbe. Legalább későbbi érintkezésnek a perzsa és magyar nemzet közt nincsen semmi nyoma. Ugyanekkor kerülhettek perzsa szavak a többi ugor nyelvekbe is; pl. a perzsa ńań megvan a zűrjén, votják, osztják és vogul nyelvekben is, s azt teszi, hogy kenyér; šan, tušmen a vogulban lélek és rossz, a perzsában an és düšmen.

Föl kell tennünk, hogy a magyarság e kereskedés révén némi jólétre vergődött. Az addig halászattal és vadászattal foglalkozó nép, mely élelmét főképp nyilaival és hálóival szerezte meg, lassanként hozzászokott a lóhoz és szarvasmarhához. Mint vadásznép az íj kezelésében nagy ügyességre tett szert, könnyen lovas kalandokra adta magát, melyek annál inkább kecsegtették, mert a megélhetésre sokkal könnyebb módot nyújtottak, mint az ősi foglalkozások. Minden bizonnyal külön törzsekre oszlott már ekkor a magyarság, s minden törzs külön vezető alatt, független volt a másiktól. Az egyes törzsek a legelő mértéke szerint nagy területeken eloszolva tanyáztak s legfeljebb a közös vállalkozások hozták őket össze.

Még mindig az Irtis vidékein éltek. A magyar nevet minden esetre ők maguk adták maguknak. A régi nyelvünkben magernak ejtett szó azt jelenti, hogy föld embere, A többi rokon népek is maguk keresztelték el magukat; a votják ud-murt-nak nevezi magát vagyis Vjatka folyó melléki embernek, a permi komi-murt-nak vagyis kámai embernek, minthogy a Káma folyó vidékein lakott, s végre a vogul manši-nak vagyis Man melléki embernek. Mindezek az elnevezések arra látszanak mutatni, hogy az ugor népek azon földeken, ahol az ős korban laktak, autochtonok voltak.

Ekkor már feltűnnek az ősvallás némi nyomai is. A terem szó, melyből természet szavunk képződött, hajdan a legfőbb lényt, istent jelentette; a vogulok tarom-nak nevezik. Megvolt az áldomás, mely nemcsak az evést-ivást, hanem az istentiszteletet is jelentette; az ugor nyelvek egyikében (a cseremiszben) ultemaš alakban van meg a mása. Az áldással egy tőből származott az átok is, mert a pogány népeknél istennek fogadni, ajánlani valamit egyértelmű volt azzal, hogy azt az emberek keze ügyéből kivették; így hajdan a latin sacer szó is a szent és átkozott fogalmat rejtette magában.

Azt az országot, melyből a magyarok kijöttek, a legrészletesebben Kézai Simon írta le, ki Kun László királynak ajánlotta krónikáját. Szerinte a magyarok ős hazája Scythia volt; e tartomány Európában fekszik, távol a forró éghajlattól, s kelet felé terjed. Az egyik oldalon az Északi-tenger, a másik oldalon az Ural hegység zárja körül s kelet felől Ázsiával van egybekapcsolva. Két nagy folyóvíz is ered benne; az egyiknek neve Etul, a másiké Togora (más krónikásoknál helyesebben: Togota). Az abban az országban termett nemzetek pedig henyeségbe merültek, hiábavalóságoknak hódolók, fennhéjázó természetűek, rablásra áhítoznak s általában inkább barna, mint fehér színűek. Scythia országgal keletre határos joria-beliek országa. A Don folyó, melyet a magyarok Etulnak neveznek, Scythiában ered ugyan, hanem amint folytában az Ural hegyeken átmegy, Donnak nevezik, mely is azután a síkra kiérve, három ágon szakad a Kerektengerbe. A Togora folyó pedig Scythiából ered, s puszta erdőkön, mocsarakon és havas hegyeken át folydogálva, hol a köd miatt a nap sohasem süt, végre Irkániába szakad az Északi-tengernek tartva. Scythiának földje buja, ligetekkel, erdőkkel, legelőkkel ékes, különféle vadakban csuda gazdag és tele. Az Északi-tenger körül emberi nemzetnek járhatatlan rengeteg erdő van, mely, mint mondják nagy messze terül, hol kilenc hónapokon át sűrű köd fekszik; ott a napot is csak június, július és augusztus hónapokban lehet látni, azt is napjában csak annyi ideig, amennyi hat órától kilencig van. Az említett sivatag hegyeiben kristályt találnak és griffek fészkelnek, s vadászsólyom madarak költenek, melyeket magyarul kerecsetnek hívnak. Scythia országa egy területbe van ugyan foglalva, de uralkodásra nézve három országra, Baskar-, Dent- és Magyarországra oszlik.

Tudjuk, hogy az itt említett országnevek közül a joria-beliek országa alatt Jugoria értendő. Baskar-ország a régi baskírok hazáját jelenti, kik ma is a Volga és Ural folyók közét lakják; e nép török-tatár eredetű s a régi korban jóval nagyobb területen volt szétszórva, mint ma napság. Dent-ország, mely Béla király névtelen jegyzőjének krónikájában Dentumogernek hangzik, s Scythiának keleti részét képezi, hihetőleg az Irtis folyam környékére esett.

Mindezeket összevéve, nyilvánvaló, hogy Kézai és a magyar krónikák már egyáltalában nem voltak kellőleg tájékozva a magyarok őshazája felől. Azokat a meséket és mondákat zavarták össze, melyek a nép ajkán éltek s e mondákat koruk fogyatékos földrajzi ismereteivel egészítették ki. Csak egy dolog bizonyos, ti. az, hogy a magyarság az alsó Irtis mellékein élte le gyermekkorát s innen indult vándorútjára, mielőtt az egykorú történetírás látkörébe jutott.

III. FEJEZET

Török hatás - A nomád élet jellemzése - Kalandok keresése
- A Volga menti Nagy-Bolgárország - A kazar birodalom
- József kazar királynak Chászdái ben Jiczchák ibn Sápruthoz
küldött tudósítása 960. - Ibn Dasta a kazárokról - A besenyők legelső tanyái

A sors legelőször török-tatár néptörzsekkel hozta őket összeköttetésbe. Mi volt a neve e néptörzsnek, mely a magyarok megmozdulására és régi hazájuk elhagyására nagy hatással lehetett, ma már nem tudjuk; sem a történetírás emlékei, sem a nyelvvizsgálat szövétnekei e tekintetben nem világosítanak fel bennünket. Nyelvünk kölcsön szavai csak későbbi török érintkezésekről adnak hírt nekünk. Még kevésbé ismerjük az okot, mely arra bírta a magyarságot, hogy ősi hazáját elhagyva, vándorútra keljen. Bizonyára hosszas átalakulásnak volt az eredménye, hogy a halász és vadász nép, mely egyébiránt úgy sem volt valami erősen egy helyhez kötve, nomáddá lett. Úgy kell ezt képzelnünk, hogy a magyarok közt a ló használata mind általánosabbá lett s a nép fiatalsága könnyen rá lett olyan kalandokra, amilyenek a török-tatár népek körében napi renden voltak. A halak és legelők bősége szerint azelőtt is hol délebbre, hol északabbra vonult a, magyarság; ehhez képest házai is, vagy inkább sátrai, olyan szerkezetűek voltak, melyeket könnyen szét lehetett szedni s ismét összerakni. Olyan fából készült viskók lehettek ezek, melyeket nyírfa-héjjal, nemezzel vagy állati bőrökkel fedtek be; tetejükön nyílás volt, mely a tűzhely füstjét a szabadba vezette.

A nomád népeknek a nyári évszak az eleme, midőn nem kell az időjárás veszedelmeivel küszködniük. A tél az ínséget és szomorúságot jelenti; a lábas jószágnak, mely nyáron a buja legelőkön dús táplálékot talál, a hideg évszak beálltával fonnyadt fűszáron, száraz gyökéren és cserjén kell rágódnia. A nomád ilyenkor oly helyet keres, mely inkább jószágának, mint neki magának szolgál alkalmas szállásul. A kemény talaj mellett a fő gondot a jó vízre és bőséges tüzelőanyagra fordítja. A gazdagabbak kettős nemeztakaróval fedett, a szegények kákával bevont sátrat ütnek s a szél ellen cölöpökkel és kötelekkel erősítik meg. A család asszonyai gondoskodnak arról, hogy elegendő sajt, szárított hús, só, liszt és dara legyen készletben. A dermesztő hidegben lassan múlnak a napok; esténként be-bevetődik egy vándor dalnok, ki a hősök kalandjait regéli koboz kíséretében s ilyenkor kézről-kézre jár a kumisszal (lótejből készült ital) telt tömlő. A természet edzett fiát a nappal teendőiben sem igen hátráltatja a zord idő; a férfiak sövénykészítéssel vagy ennek tisztogatásával foglalkoznak, s míg az ifjak a ménest, teve- vagy juhnyájat legeltetik s este az aklokba terelik, a család idősebb férfitagjai a barmok megolvasásához látnak vagy a nőknek segédkeznek a fejés körül; általában a nőkre nehezedik ilyenkor a háztartás legnagyobb súlya, ők csinálják a sajtot, készítenek ételt és italt, hordják a tüzelőt, kallanak nemezt és fonnak kötelet, szőnek, varrnak; gondozzák a fiatal borjakat és ápolják saját kisdedjeiket; ezenfelül ügyelnek a férfiak lovagló szerszámaira és fegyvereire. A férfiak rendesen vadászattal, ritkább esetben fúrással-faragással vannak elfoglalva.[1]

Nagyon természetes, hogy ez életmód szerfölött megedzette a magyart. Fő fegyverei a nyíl, kopja és kard voltak, de vadászataikban alighanem elsőbbséget adtak a tőröknek és betanított ragadozó madaraknak. Fegyvereiknek leginkább a harcban vették hasznát. A harcvágyat nemcsak a zsákmány szomja fejlesztette, hanem a duzzadó tetterő is, mely nem elégedett meg szembe szállni a vadállatokkal, s megküzdeni a természet viszontagságaival; magánál erősebb ellenfelet keresett s a győzelem ingere hamar túlszárnyalta a legyőzetés félelmét. Csapatokba verődtek s egyik-másik ügyesebb társuk vezetése alatt megtámadták a szomszéd törzseket, elhajtották gulyájukat, ménesüket; rátörtek a csoportokban utazó kereskedőkre, elvették áruikat és kincsekkel megrakodva tértek haza. Egy-egy sikerült kaland után szívesen csatlakoztak hozzájuk más törzsbeliek is vagy felszólították őket, hogy a zsákmányon leendő osztozkodás fejében közös vállalatokba fogjanak. Nemsokára jó pénzért zsoldba is szegődtek s kétségtelenül nemcsak kincseket szereztek, hanem tömérdek rabszolgát is hajtottak haza, kiket nyájaik gondozására s házi szükségleteik készítésére szorítottak. Ekként felszabadult az az erő is, melyet eddig a jószág őrizete lekötött.

Körülvéve csupa nomád törzsekkel, ily népnek idő jártával szűk lett a régi haza. Mert a szomszédok, ha a magyarok egyszer-másszor leverték is őket, sokszor bizonyára busásan visszaadták a kölcsönt. Olyan területet kerestek tehát, félig szoríttatva is, ahol állandóan letelepült, rendezett viszonyok közt élő népeket sarcolhattak, melyekre rá lehetett törni anélkül, hogy az üldöztetéstől, mikor pusztáikra visszavágtattak, félniük kellett volna. Amellett az ilyen nemzeteknél több zsákmány is kínálkozott. Kémjeik segítségével, kik nélkül ily életmódot folytató nép el nem lehetett, óriási területet ismertek meg s kalandozó hadjárataikat lassanként nyugat felé irányozták, amerre már akkor konszolidált államok keletkeztek. A Közép-Volgán állt Nagy-Bolgárország gazdag piacaival, melyek a keleti kereskedelemnek voltak lerakódói; ettől délre a Kaszpi- és Fekete-tenger partjain terült el Kazarország, mely a görög birodalommal tartott fenn élénk összeköttetést.

A volgai bolgárokról csak akkor nyerünk hiteles tudósításokat, midőn már áttértek az iszlámra. Ez 922-ben történt. A mohamedán hitet köztük bizonnyal a kalmár szellemű arabok terjesztették el, kik már századokkal előbb fölkeresték a Volga partjait. A bolgárok királyát almušnak nevezték s országukban mocsarak és sűrű erdők terültek el. «A kazárok élénk kereskedést folytatnak velők - úgy mond forrásunk, az arab Ibn Dasta - valamint azok az oroszok is, akik az Itil folyó partjain laknak, hozzájok viszik áruikat, úgy mint nyuszt-, nyest- és menyétbőröket s egyebeket. A bolgár nép földművelő, termeszt mindenféle szemes életet, búzát, árpát, kölest és mást. Akik közöttük pogányok, azok sokféle jelek előtt meghajtják magukat, melyeket előtalálnak. A bolgárok lovasok; királyuk lovakat és egyebet szed adó fejében; minden házasulótól egy hátas lovat vesz, a kereskedőktől pedig áruik tizedrészét.»

A kazárok országa Bolgárországtól délre terült el s úgy látszik, a legkülönbözőbb nemzetiségű népeknek szolgált hazául. Kiterjedésére és nagyságára érdekes világot vet az a levél, melyet a zsidó vallású kazar király, József intézett 960. tájban Chászdái ben Jiczchák ibn Sáprut spanyolországi rabbihoz, ki III. Abdarráhmán córdobai kalifa orvosa és minisztere volt. A rendkívül becses levélnek az a része, mely a kazar birodalom viszonyainak leírását tartalmazza, így hangzik:

«Kérded végre, hogy széltében-hosszában milyen a kiterjedése országunknak. Tudd meg, hogy az közel a Georgiai (Kaszpi)-tengerhez egy folyam (a Volga) hosszában terül el, kelet felé négy hónapnyi távolságra; e folyam mentén kilenc nagy nemzet lakik falvakban, városokban és várakban, s mindnyájan adót fizet nekem. Innen Georgia felé fordul a határ, és a tengerpart összes lakói, egy hónapnyi távolságra, adófizetőim. Dél felé egész Báb-ál-Abvabig (a mai Derbendig), a hegyeken és Básza, meg Tagat tartományban a Konstantinápolyi tengerig, két hónapi járásra, tizenöt hatalmas és nagyszámú nemzet lakik és mind adót fizet nekem. Nyugatra is tizenhárom erős és hatalmas nemzet van, melyek a Konstantinápolyi tenger partjain laknak. Innen északra fordul a határ, a nagy Júzak (Jaik) folyamig, és itt már falak nélküli falvakban laknak a népek, vándorolnak a pusztákon ide-oda egész a higrai-ak (vagyis ugorok) határáig, nincsen számuk, mint a tengerpart homokszemeinek, s mind adót fizetnek nekem és országuk kiterjedése négy hónapnyi. Én pedig a (Volga) folyam torkolatánál lakom és nem tűröm, hogy az oroszok, kik hajókon jőnek, azokhoz általkeljenek és azt sem tűröm, hogy a szárazon érkező ellenség azoknak országába hatoljon, és nehéz harcokat viselek ellenük, mert, ha engedném, elpusztítanák az egész Ismael tartományt Bagdadig. Jelentem neked továbbá, hogy én ezen folyam mellett lakom és országomban három székhelyem van; az egyikben a királyné lakik szolgálóival és heréltjeivel; ez a hozzátartozó tanyákkal és falvakkal együtt 50 négyszög parasangányi.[2] Lakosai izraeliták, izmaeliták, keresztények és különböző nyelvű másféle emberek. A másik, környékével együtt, 8 négyszög parasangányi s a harmadikban magam lakom a fejedelmekkel s szolgáimmal és minden tisztviselőimmel, akik hozzám közel állnak; ez nem nagy, csak 3 négyszög parasangányi; a folyam keresztülfolyik rajta és az egész télen át benne lakunk. Niszan havában (áprilisban) aztán kiköltözködünk és mindenki földjére vagy kertjébe megy, azt művelendő. Minden nemzetségnek megvan a maga öröksége, ahova költözködik s amelynek területén öröm és vigalom közepett lakik. Nem lehet itt zsarnok hangját hallani, nincs itt ellenség és rendzavaró. Én, hercegeim és kísérőim 20 parasanga távolságra vonulunk egészen a nagy Varsan folyóig. - Íme, ez a mi országunk nagysága és tartózkodásunk helye; az országot nem sok eső látogatja, de van sok folyama tömérdek hallal bővelkedő és sok forrása. Egyébként termékeny és buja, szántóföldekben, szőlőhegyekben, kertekben és jól fizető gyümölcsösökben, melyeket folyók öntöznek, gazdag. Hozzáteszem még, hogy országom határa kelet felé 20 parasangányira terjed a Georgiái tengerig; délre 30, nyugatra 40 és északra 30 parasangányira; én pedig középen lakom a szigeten, melyen a szántóföldek, szőlőhegyek, kertek és gyümölcsösök vannak, és Isten segítségével békében uralkodom.»

Ezt a tudósítást szépen kiegészíti Ibn Dasta. Szerinte a kazárok földje tíz napi járásnyira van a besenyők földjétől; a két nép közötti tér pedig hol erdős, hol sivatag, mocsaras. Nagy területű a kazar föld; egyik oldala a Kaukázusi-hegyeknek fordul. A kazar királynak neve iša, de főuralkodó a khagan. Ez azonban csak névre uralkodó, a hatalom az išánál van; ez igazgat és parancsol a haddal, mint sajátjával; nem is számol senkinek, ki nála feljebb való volna. A kazárok legnagyobb része a zsidó hitet vallja, ez az iša, a hadi tisztek s általában az előkelők vallása; azelőtt a kazárok hite hasonló volt a törökök hitéhez. Fővárosuk Szara-Sen, de van egy más városuk is Hab-Nela. Télen e két városban laknak, de tavasz közeledtével a pusztára költöznek s ott maradnak a hideg beálltáig. Mind a két városban mohamedánok is laknak, kiknek mecsetjeik, imámjaik és müezzinjeik vannak. Az adót és a katonák számát az iša veti ki a tehetősökre oly mennyiségben, amint szükségesnek tartja; mert a kazárok évenként hadakoznak a besenyőkkel. Lovas haduk 10,000-re megy. A zsákmány elosztásakor az iša kiszedi magának, ami neki tetszik, a többit a vitézek osztják el maguk között.

A besenyők eleinte a kazároktól északkeletre tanyáztak. Szintén egy egészen nomád nép, mely a török-tatár népcsaládhoz tartozott s rabló becsapásokból élt. A bolgárok és kazárok közt békés viszony állt fenn, de a besenyőkkel örökös harcban álltak a kazárok. Ez utóbbiak hatalma messze terjedt északnyugat felé, mert a kijevi szlávok is adófizetőik voltak. Nevezetes, hogy a kazároknál a zsidó, a bolgároknál pedig a mohamedán vallás volt az uralkodó, de úgy látszik, e népek vallás dolgában nagyon türelmesek voltak, mert a keresztény, sőt a pogány hit is széltire divatozott országukban. E birodalmak népei is különben félig még nomádok voltak, félig szántóvetők; csakhogy a bolgároknál jobban virágzott a földművelés és a kereskedés, mi rendezettebb társadalmi viszonyokra enged következtetést.

[1] Így festi Vámbéry Ármin a nomád életet.

[2] Egy parasanga 5549 méter.

IV. FEJEZET

A magyarok a Fekete-tenger mellékein - A besenyők
- A kazar szövetség - E szövetség hatása a magyarokra
- A kabarok csatlakozása - A kabar (csuvas) hatás nyelvünkben

Ekkor, a IX. század elején lépi át a magyarság a történelem küszöbét. Egyik ágával levándorol egészen a Fekete-tenger mellékeire, míg más része a bolgárok szomszédságában tanyázik. Etnográfiai elhelyezkedése egészen világos lesz; keletre tőle fekszik a kazar birodalom, északra a kitűnő lovassággal rendelkező bolgárok és a nomád besenyők; nyugatra szláv törzsekkel érintkezik s déli szállásai lenyúlnak a Fekete-tengerig. A portyázó magyarok megremegtetik a kazárok birodalmát is, kik többször megérzik kegyetlen becsapásaikat; hogy őket féken tartsák, hosszú sáncokkal és árkokkal rekesztették el magukat. A szomszédos szlávokat rövid idő alatt teljesen meghódítják s korlátlan hatalommal uralkodnak felettük; nehéz adókat vetnek rájuk s tömérdek rabszolgát fűznek közülük szíjra, kiket aztán a Fekete-tengeren kereskedő görögöknek adnak el. Nincsen róla említés, hogy a bolgárokkal milyen viszonyban éltek; de úgy látszik, ez a hatalmas ország, fegyelmezett lovasságával, távol tudta őket magától tartani. Annál elkeseredettebb ellenségre találtak a besenyőkben, kik ekkor már a Volga és Ural folyók mellékein tanyáztak s a magyarság északi törzseivel érintkeztek. Ezek többször rájuk ütöttek, kegyetlenül megverték őket, s akiket elfoghattak, rabszolgának eladták.

A besenyők is éppen úgy, mint a magyarok, nem egy fejedelem vezetése alatt álltak, hanem törzsekre oszlottak. Hadi vállalataikban egy-egy tehetségesebb vezér vagy vajda körébe gyűltek, aki a legszigorúbb fegyelmet gyakorolta felettük. E szigorú fegyelem nélkül semmire sem tudtak volna menni; egyébként elszánt harcosok voltak, kiknek eleme az örökös háború volt. Szerették a hosszú szakáll és bajusz viseletét, nagyobbára kölessel táplálkoztak s irtóztak az adófizetéstől. Inkább szakadatlan háborút viseltek s egy szálig elpusztultak, de nem adták meg magukat. Határozottan az összes török-tatár törzsek közt ezek voltak a legbátrabbak s a legszenvedélyesebb harcosok. S nemcsak a magyarokat remegtették, hanem a tőlük keletre tanyázó gúzok s a nyugatra lakó rószok is érezték vaskarjaik csapását.

A besenyőknek senki sem tudott ellenállam s az egyes törzseket már nevük hallatára is félelem fogta el. Ez volt az ok, mely a kazárokkal szomszédos népeket szövetségre bírta. Az alánok, kik a Kaszpi-tenger déli vidékein laktak, a gúzok, kik hihetőleg a kunok elei voltak, a bolgárok, kiknek legfőbb kincsük kereskedések biztossága volt s végre a magyarok, oly nemű frigyre léptek a kazárokkal, hogy a besenyők ellen közös védelmet fejtenek ki. Meddig tartott ez a szövetség, nem tudjuk; minden esetre három évnél hosszabb ideig, mint amennyire teszik tartamát a görög császári kútfők.

A magyarságra ez a szövetség kétségtelenül jó hatással volt. A kazárok hozzájok képest művelt nemzet voltak, kik éppen 860. táján tanítókat kértek III. Mihály görög császártól; és bár a kereszténység nem tudott köztük erősebb gyökeret verni s a zsidó lett az uralkodó vallás, mindazáltal iskoláikból jótékony világosság áradt szét, mely nem lehetett hatás nélkül a szomszéd barbárokra sem. Ennek a szövetségnek köszönhették a magyarok, hogy a kazar népnek egy vitéz töredéke, mely az uralkodó viszonyokkal nem tudott kibékülni, kivált nemzete kötelékéből s a magyarokhoz csatlakozott. Ez volt a kabar törzs, mely külön főnök alatt három nemzetségből állt s vitézségre annyira kitűnt, hogy a csatákban mindig elöl harcolt. De nemcsak szaporította a magyar haderőt e népelem, hanem egyszersmind megtanította a magyarokat a kazar nyelvre is, mely sokáig életben maradt közöttük; ezenfelül megtanulták a magyarok nyelvét s ekként lassan egészen beleolvadtak a magyarságba.

E rendkívül fontos történeti tény visszatükröződik nyelvünkben is. A magyarban egy rakás olyan szó van, melyet még a régi korban a török nyelvből vett kölcsön; csakhogy e szavak a törökben z hangon végződnek, a magyarban pedig e mássalhangzó r-ré változott. A török nyelvben tengiz, öküz, ikiz, ami a magyarban tenger, ökör, iker. S a török nyelvek közt egyedül a csuvas nyelv az, melyben ez a hangváltozás végbe ment. Bizonyos tehát, hogy ezek a török szavak a csuvas nyelvből kerültek a mi nyelvünkbe, s hogy ennélfogva a kabarok nem lehettek mások, mint éppen csuvasok.

V. FEJEZET

Bíborbanszületett Konstantin császár a magyarokról - Lebedia
- Hol fekvése - Ibn Dasta tudósítása a magyarokról
- Bölcs Leó császár a magyarok hadiszervezetéről
- A Don vidéki magyar képe

A magyar nemzet első viszontagságainak leghitelesebb kútfője a bíborban született Konstantin görög császár irata, melyet 950. körül írt, s mely címe szerint A birodalom kormányzásáról szól. E munkát a császár fia, Románosz számára oktatásul írta s tárgyalta benne a görög birodalommal szomszéd nemzeteknek egymáshoz s a birodalomhoz való viszonyait, mind e népek közt különösen a besenyőket emelve ki, mint leghatalmasabb s a többiek közt legfélelmesebb nemzetet. De részletesen ismerteti a magyarok állapotait is, kiket ő turkoknak azaz törököknek nevez. Ez elnevezései! nem kell fennakadnunk; a régi görög írók ez általános megjelölést éppen úgy használták, mint pl. a mai törökök a frends (francia) elnevezést, mellyel minden nem-török nemzetet illetnek.

Konstantin császár írja:

«A turkok nemzete régen Khazariához közel szerzett magának lakást azon helyen, mely Lebediának neveztetett első vajdájuk nevéről, mely vajdát tulajdon nevén Lebediasznak neveztek, méltósága szerint pedig, miként az utána való többieket is, vajdának hívtak. Ezen helyen tehát az említett Lebediában folyik a Khidmasz folyó, melyet Khingülosznak is neveznek.»

Lebedia tehát az első név szerint nevezett ország, hol a magyarok régi szállásai voltak. Hogy ezt az országot Lebediasz nevéről nevezték volna el, az csupán a bíborban született császár okoskodása s mindössze annyi alapja van, hogy a magyaroknak akkoriban csakugyan volt egy Előd nevű vajdájuk, kiről nemzeti hagyományaink is emlékeznek. A régiesen Elevednek írt névből könnyen lehetett Lebediaszt csinálni, s ha egyszer ez a név megvolt, mi sem természetesebb, mint hogy a Lebedia nevet kapcsolatba hozták vele. Ez egészen megfelelt azon kor észjárásának.

Lebedia alatt a Don és Dnyeper folyamok közt elterülő azon vidéket kell értenünk, melyet dél felől az Azovi- és Fekete-tenger hullámai csapkodnak. Északabbra semmi esetre sem fekhetett, mert ott akkor rengeteg erdőségek terültek el, melyekben a nomád magyarok meg nem élhettek volna. Itt tudja őket, mint alább látni fogjuk, Ibn Dasta is. Maga a Lebedia név a szláv lebeda szóból ered, mely