Fergeteges, kíméletlen, szókimondó, arculcsapó, rendkívül szórakoztató regény.

– LIONEL SHRIVER, a Beszélnünk kell Kevinről szerzője

Vicces, bölcs, szexi, elsöprő erejű, akár egy egzotikus utazás.

– MARIA SEMPLE, a Hová tűntél, Bernadette szerzője

A Vladimir rendkívül izgalmas első regény – okos, pengeéles, provokatív. Lenyűgözve és áhítattal faltam fel.

– LILY KING, az Eufória szerzője

A Vladimir az elmúlt két évtized legjobb regényei közé tartozik. Megdöbbentő, csodálatos, káprázatos, mélyen megindító és egyben vicces. Azok közé a regények közé tartozik, amelyek olvasásakor azt kívánjuk, bár soha, de soha ne érnének véget.

– JOANNA RAKOFF, az Egy évem Salingerrel szerzője

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Julia May Jonas: Vladimir

Avid Reader Press, an Imprint of Simon & Schuster Inc., 2022

Copyright © Julia May Jonas, 2022

Hungarian translation © 2022 Merényi Ágnes

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Masha Raymers/Getty Images

ISBN 978-963-355-770-9

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Mohácsi Balázs és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

Prológus

I

II

Adamnek

…engedjetek zokognom,
jaj, erre kérlek.
Szophoklész: Élektra
(Devecseri Gábor fordítása)

Prológus

Gyerekkoromban szerettem az öregembereket, és tudtam, hogy ők is szeretnek engem. Szerették, milyen lelkesen keresem a kedvüket, és mennyire törekszem az elismerésükre. Kacsingattak rám, és koraérettnek találtak. A templomban találkoztam velük, és családi összejöveteleken, a barátaim szüleinek ismerősei között. A tánc-, természettudomány- vagy történelemtanáraim házastársai mind ilyenek voltak.

Elismerésük jó érzéssel töltött el. Ha eszembe jut a gyerekkorom, emlékeimben kék mintás, fehér ruhát viselek. Lányok, kik csillogó fehérben járnak[1] – ezt a dalt is egy öregember írta. Nem viseltem ilyet, mégis így emlékszem magamra, főleg, ha öregemberek között voltam. Emlékszem, valódi régimódi kislánynak éreztem magam, és azt hittem, ragyog belőlem a jóság. Csillogott a szememből a jóság meg az okosság, és ezt minden öregember, még a legöregebb és legmorcosabb is észrevette.

Máig szeretem mindazt, amit az öregek. A dzsesszt, a népzenét, a bluest és a virtuóz gitárzenét. A hosszú, jól felépített történeteket. Az egzisztencialistákat, a maszkulin irodalmat. A romlottságot és a vicces, erőszakos bűnözőket. Az érzelmes rock’n’rollt. Az aljasságot. A népies történeteket a városi vagy a vidéki életről, a politikatörténeti anekdotákat. Szeretem az agyas vicceket, és szeretek a viccek működéséről, szófordulatairól vagy kártyajátékokról és háborús történetekről beszélgetni.

Amit viszont mostanában a legjobban szeretek az öregemberekben, és ami miatt gyakran úgy érzem, hogy talán én magam is öregember vagyok, nem pedig ötvenes évei végén járó öregedő asszony (kínos, hogy ennek kinyilvánítása teherként nehezedik rám), az, hogy az öregemberek tele vannak vágyakkal. Mindig szükségük van valamire. Ételekre áhítoznak, hajókra, nyaralásra, szórakozásra. Ingerekre van szükségük. Alvásra van szükségük. Vágyak vezérlik őket – világuk a vágyaikból épül fel. Azok az öregemberek, akikre gondolok (talán egyvalakire gondolok, akivel találkoztam, akinek a képe ifjúságomtól fogva rögzült az elmémben), nem ismernek és el se tudnak képzelni olyan világot, amit ne teljes egészében az akarat és a szerzés irányítana. És persze vágyakoznak egy szexuális partner csodálatára, még ha csupán képzeletben, a tévéképernyők kék fényében is.

A fenti sorokat aközben írtam, hogy Vladimirt és a széktámlának támaszkodó, szépen formált barna fejét néztem. Kopaszodó – és akár azt is mondhatjuk, domború – homlokán megcsillan a fény, megvilágítja a dobszerűen feszülő bőrt a férfias koponya dudorain. Negyvenévesen már látszik, hogy az a típus, akinek előbb feszes lesz az arca, csak később ereszkedik meg. Őszes, szőke haja kusza szénakazal, még sűrű, de már ott fenyeget a közelítő ritkulás és a végső kopaszodás réme. Alszik a karosszékben, bal karján (amit nem kötöztem le) csillognak a szőrszálak a késő délutáni napfényben. A napsütésben felizzó szőrzet látványától sírósan végigborzong a gerincem. Végigsimítok a rugalmasan selymes pihéken, könnyedén, mint egy apró, szelíd bogár.

A nagy, középkori stílusú karosszéket sötétbarna fenyőből faragták, felszíne selymesre kopott már. Ócskástól származik, előtte egy sörözőben állt, ami azóta bezárt a 9-es út mellett. Teli van ragacsos, fekete, belevésett nevekkel és monogramokkal, néhány párost szív zár körül, mások mellett dátum. Amikor ihletre lesz szükségem, a monogramokra fókuszálok majd: J. S. + R. B. 1987. Neveket találok ki a monogramokhoz: mondjuk Jehan Soon és Robert Black – egy meleg pár, akik New York Cityből költöztek északra az AIDS-járvány fájdalma és szörnyűsége elől menekülve –, mondjuk mindketten építészek, Jehan koreai bevándorlók gyermeke, aki a queensi Flushingban született és nőtt fel, Robert Black meg a bevándorló atyák leszármazottja, igazi kékvérű feketebárány, ha némi szójátékkal kívánunk élni. Megvesznek egy rogyadozó viktoriánus házat, kényszeresen szeszélyes stílusban rendezik be, olyan antik kuriózumokat kutatnak fel, amilyeneket csak az internet előtt lehetett, amikor még senki nem tudta, mi mennyit ér, Eames-székektől kezdve a hatvanas évek vintage nippjeiig. Egyik este kimozdulnak az új városukban, és felfedeznek egy sörözőt. Meleg tavasz van, kiülnek a kerthelyiségbe, romantikusan a fák alá, amelyek dús virágairól peregnek a szirmok. Jehan becsíp, és érzelmes hangulatba kerül, Robert pedig megijed a kisvárosi közegtől és az izomagyúak méretes bandájától, akik ha nem is tagjai a Pokol Angyalainak, de külsejükben nem állnak tőlük távol, és eltolja magától Jehant. Csúnyán összevesznek, aztán dühösen hazamennek – Jehan megalázottan, Robert tehetetlenül. Jóval később, miután kibékültek, Robert visszatér a sörözőbe, belevési monogramjukat a székbe, és új, vidéki életük első évfordulóján elhozza Jehant, a karosszékbe ülteti, és megmutatja neki a monogramokat.

Aztán felemésztik őket az öngyulladás lángjai.

Például.

Vladimir halkan horkol, horkolása lágy, megnyugtató dorombolás. Kellemes, egyenletes hang. Ha vele élnék, az ő kis felesége volnék, mögé kucorodnék, és hagynám, hogy a horkolása álomba ringasson, mint a morajló óceán hangja.

Rendet rakhatnék a házban – az italainkhoz felhasznált lime-ok kifacsarva hevernek a pulton, cipőink az előtérben összevissza. Írhatnék még, dolgozhatnék a könyvemen; ehelyett csak ülni akarok, és bámulom a testén vándorló fényt. Tudatában vagyok, hogy ez a pillanat a köztes állapot tökéletes példája. A Vlad ébredése előtti valóságban létezem. Bárcsak itt lenne pár tanítványom, akik még kamaszos szenvedéllyel csüggenek az irodalmi szakkifejezéseken. Ha itt lennének, biztos éreznék. A téren- és időnkívüliséget. A pillanatok közötti pillanat lüktető jelenlétét.

I

Bár láttam és hallottam Vladimirt beszélni a bemutató tanításon és a jelöltek ebédjén, meg a tanszéki tréningen is, egészen az őszi szemeszterig nem nyílt alkalmam néhány szónál többet váltani vele. Akkor találkoztunk először, amikor tavasszal felvették teljes állású adjunktusnak, és én későn mentem és korán távoztam minden tanszéki eseményről, hogy ne kelljen senkivel beszélnem. Még a háromszéknyi távolságot is alig tudtam elviselni Florence-től – a harag áramütései a hüvelyemből szikráztak a végtagjaim felé. Mindig úgy éreztem, hogy a düh a hüvelyemből ered, és meglep, hogy ez nemigen szerepel az irodalomban.

Szeptember elején egy este, a szemeszter első hetében meglátogatott itthon, akkor beszélgettünk először igazán. Kellemesen járt a levegő a házunkban, ásványvizet iszogattam a nappaliban – tartom magam ahhoz, hogy ha egyedül vagyok, sosem iszom alkoholt este kilenc előtt (ez a legjobb a hízás ellen) –, és az amerikai boszorkányság történetéről szóló könyvet olvastam, amikor becsöngetett. A férjemet ért vádak óta nem tudok szépirodalmat olvasni. Általában minden nyáron lelkesen látok neki a kijelölt olvasmányoknak, hogy legalább egy vagy két új novellát vagy regényrészletet találjak a csoportjaimnak. Nekik is, nekem is fontos folyamatosan követnünk a kortárs szövegeket. Idén nyáron viszont a szemem egyszerűen képtelen volt a szavakra összpontosítani. A kitalált világok, a fikció minden kimódoltsága és hamissága, minden figura – mind hitvány és szánalmas könyöradománynak tűnt. Dátumokra, tényekre, számokra és adatokra volt szükségem. Fegyverekre. Ez a mi világunk, és ez meg ez történt benne. Bevezető kurzusaimon szokás szerint felolvasok egy részt a Poétikából. Ebben Arisztotelész arról ír, mi a különbség a történelem és a költészet között, és miért a konstruált, spekulatív költészet ábrázolja hitelesebben az emberi viselkedést. Idén kihagytam ezt. Kihagytam a teljes bevezető előadást – ami jól előkészített és begyakorolt referenciák meg idézetek hosszú sora, és a hallgatók megfélemlítésére és lenyűgözésére szolgál. Ehelyett megkértem őket, meséljenek magukról és az élményeikről. Bár azt mondhatnám, a döntésem a megismerésük vágyából fakadt, de nem. Az óravázlatomba annyit írtam: „Hadd beszéljenek! (Úgyis csak az érdekli őket, amit ők gondolnak.)”

Megállt egy autó a feljárón, hallottam, hogy valaki körüljárja a házat, vajon melyik ajtón jöjjön be. Ebben a városban a hátsó terasz felőli ajtón szokás bejönni, amely – ha a házat nem teljesen alakították át – a konyhára nyílik, ami még abból az időből maradt, amikor szinte mindenütt volt személyzet, a házimunka pedig nem az ízlés, a választék és a hozzáértés mutogatására szolgált.

Vladimir viszont még nem ismerte a járást, az első bejáratnál csöngetett, ami az emeletre vezető jellegtelen kis folyosóra nyílt. Amikor ajtót nyitottam, a mozgásérzékelő fénykörében állt, és tüstént zsebre dugta szabad kezét, mint aki épp a haját igazgatta az előbb. Zavarban volt. Eszembe jutottak a harmincas éveim, amikor fiatal anyaként fiatal apákkal találkoztam, és arról beszéltünk, hová mennek iskolába a gyerekeik, beiratkoznak-e karatézni, és milyen jóleső érzéssel töltött el, hogy önkéntelenül a hajukat vagy a ruhájukat igazgatják: ideges elismeréssel adózva akkori vonzerőmnek.

Másik kezében egy üveg vörösbor, hóna alatt könyv. Amikor ajtót nyitottam, ügyetlenül megcserélte a kettőt, másik hóna alá csapta az üveget, mint valami nem használt hegedűt. Kötött nyakkendő volt rajta gravírozott nyakkendőtűvel, feltűrt ujjú, kockás ing, jól szabott nadrág, hozzá vastag, fehér gumitalpú, jó bőrbakancs. Nyilvánvalóan a városból pottyant ide – egyetlen heteró férfi nem néz így ki, ha már egy ideje itt lakik. Még a férjem is leszokott a keresett és enyhén ironikus városi stílusról, pedig hiú, és szereti a drága ír kötött pulóvereket. Fölvette, ami a kezébe akadt, mert ebben hitt – és elvesztette a jólöltözött városlakók természetes viselet- és viselkedésérzékét. A sosem szűnő érzést, hogy folyton a kirakatban vagyunk.

Vlad felém nyújtotta a vékony könyvet, borítója zöld volt, mint egy iskolai tábla, talpatlan betűtípusú címsorral.

– Azt akartam mondani, hogy épp erre jártam, de az nem igaz… az egyetemről jöttem… oda akartam adni… Johnnal már beszéltünk… el akartam hozni neki… és neked, neked ezt. Meg ezt – emelte fel a borosüveget. – Úgy véltem, a könyvem átadása nem elegendő ok a látogatásra.

Ügyet se vetettem a borra, de bedobtam az anyáskodó-lelkesedő figurát, amit mostanában egyre gyakrabban vetek be a hallgatóimnál és a fiataloknál a környezetemben. Ősanyai ősenergia, mondják rá.

– Vladimir Vladinski: jelentéktelen általánosságok – olvastam. – A könyved. Jaj, ez izgalmas, gyere csak be!

Némi szerencsétlenkedés után, mivel beakadt a nyakkendője az ormótlan ajtóba, megmutattam neki az utat a nappaliba. Az előtéren áthaladva fölkaptam egy sálat, és a nyakam köré tekertem. Nem szeretem mutogatni.

– John nincs itthon, de azért megkínálhatlak egy itallal? Ha már épp nem csak úgy erre jártál?

Elfogadta, de az órájára nézett, hogy jelezze, hamarosan mennie kell.

– Menjünk a konyhába. Kaphatsz bort, sört vagy martinit.

Természetemnél fogva tevékeny házigazda vagyok, szeretem is a tevékeny házigazdákat, bár sokan nem. Ha valaki hosszan időzik nálam, folyton teszek-veszek – rakosgatok, kávét főzök, törülgetek. Anyám se maradt sose veszteg, csak ha olvasott, gépelt, számlákat írt vagy aludt, és ezt a tulajdonságát én is átvettem. Ha én állítok be valakihez, aki éppen házimunkát végez, és többfelé oszlik a figyelme, mondjuk csomagol egy bőröndbe, vagy éppen felmos, míg ott vagyok, az kifejezetten megnyugtatóan hat rám. Szeretek csak úgy felugrani valahová, viszont idegesít, ha a házigazda túl sok figyelmet szentel nekem.

Doktorandusz tanársegéd koromban futó viszonyba keveredtem egy rettenetesen lassú fiatalemberrel, akinek az intenzív és tartós szemkontaktus volt az erőssége. A „Nők az irodalomban” című bevezető kurzusomra járt, és amikor hozzászólt valamit Woolfról, Eliotról vagy Aphra Behnről, olyan átható és pimasz tekintettel nézett, hogy alig tudtam elviselni. Kezdetben viccesnek találtam, afféle modorosságnak. Egyre több időt töltött az irodámban, hozzászoktam a szemkontaktushoz, és igyekeztem beszéd közben a lehető leglassabban pislogni, hogy érezzem, amikor kilépek, majd ismét belemerülök figyelő pillantásának meleg fürdőjébe. Amikor végre beteljesült a flörtünk, csalódottan állapítottam meg (pedig nem kellett volna meglepődnöm), hogy szeretkezés közben nem tudja fenntartani ezt a kommunikációt, és ugyanúgy magába fordul összehúzott szemmel, mint bármelyik huszonegy éves fiú. (Mielőtt bárki elszörnyedne, én magam is csak huszonnyolc éves voltam.) Mihelyt a viszonyunk véget ért, először idegesítőnek, aztán dühítőnek, végül egyszerűen bambának és unalmasnak találtam a nézését. Végig kellett járnom az érzékelés mindezen állomásait. Az illető most „üzleti körökben mozog”, és ha jól tudom, republikánus.

– Ó, martini, az jó lenne – mondta Vladimir felvillanyozva az ötlettől.

– Vodkával csinálom, csak szólok. Kertvárosi piszkos martini. Szaftos, sós, sok olajbogyólével és vermuttal.

Megnyugtatott, hogy nagyon jó lesz, pont így szereti. Kinyitottam a konyhaszekrényt, hogy ráálljak az alsó polcra, és elérjem a poharakat a magas polcon. Alacsony nő vagyok. Ez az anatómiai tény ellentétben áll a személyiségemmel. Mindenki csodálkozik, amikor meghallja, hogy összesen 160 centisre nőttem. Azt hiszik, legalább 167 vagy akár 170 is vagyok. A képeket nézve gyakran meglepődöm, mennyivel magasabb a férjem. Gondolatban pont ugyanakkora vagyok, mint ő.

Kivettem a poharakat a szekrényből, és visszafordultam Vlad felé. Úgy éreztem, nagyon közel áll hozzám, sőt, amikor megfordultam, hogy a kezébe nyomjam a poharakat, kis híján a mellkasára tettem őket.

– Bocs – mondtuk egyszerre.

– Jinx – mondtam én.

Amikor megcsináltam az italokat, bevezettem Vladet a nappaliba. A heverőre ültem, ő meg velem szemben a kis kanapéra, és jellegzetesen, férfi módjára elterpeszkedett, bokáját a térdére tette. Elmesélte, hogy van egy kislánya, hároméves (Philomena, de csak Pheenek hívják), és hogy a felesége (akitől az egész tanszék el van ragadtatva, memoárírási kurzust tart majd, gyönyörű nő, akit egyetemi eseményeken már láttam, de még nem beszéltem vele) nehezen alkalmazkodik a város után a vidéki élethez. Megkérdezte, hol a férjem, és meglepődött, amikor azt mondtam, elment inni egyet egy volt hallgatójával.

– Egy hallgatóval?

Megmagyaráztam, hogy férfi az illető, amitől megnyugodott.

A férjem, John a mi kis angol tanszékünk vezetője a mi kis New York állambeli egyetemünkön, ahová alig 2200 hallgató jár. A tavaszi szemeszter elején (januárban) petíció érkezett a tanszékre több mint háromszáz aláírással, amelyben a leváltását kérték. A petícióhoz csatolták hét különböző korú, valaha az egyetemre járó nő nyilatkozatát arról, hogy a férjem huszonöt éves tanári pályafutása alatt szexuális kapcsolatot folytatott velük. De hangsúlyozom, egyik sem az elmúlt öt évben történt, amióta a tanár–diák kapcsolatokat hivatalosan tiltják. Valaha ezeket a viszonyokat konszenzuálisnak neveztük volna, mert azok voltak, és az én hallgatólagos beleegyezésemmel zajlottak. Most viszont a fiatal nők mintha elvesztették volna minden cselekvőképességüket szerelmi ügyekben. Most a férjem visszaélt a hatalmával, függetlenül attól, hogy pontosan a hatalma tette kívánatossá őt számukra. Bármilyen állapotban legyen is a házasságom pillanatnyilag, forr a vérem a dühtől, ha erre gondolok. És nem annyira a vádakra vagyok dühös, sokkal inkább arra, hogy ezeknek a nőknek mennyire nincs önbecsülésük, mennyire hiányzik belőlük az önbizalom. Bárcsak ne úgy tekintenének magukra, mintha egy idegen világ kavarta szélben keringő levélkék lennének, hanem szexuális vonzerővel rendelkező nőként, akik nem riadnak vissza egy kis veszélytől, egy kis tabudöntéstől, egy kis rosszalkodástól. A művészet erkölcsösségéhez való populista ragaszkodás általános, igencsak megkérdőjelezhető terjedésével ezt a post-hoc prüdériát nőtársukként visszataszítónak tartom. Lehangol, hogy annyira szégyellik a férjemmel folytatott viszonyukat, hogy úgy döntöttek, a férjem kihasználta őket. Legszívesebben elrángatnám mindet egy Slut Walkra, hogy tanulják meg, nem azért szomorúak, mert szexeltek, hanem sokkal inkább azért, mert túl sokat lógnak a neten, és azt találgatják, mit gondolnak róluk mások.

Vladimir Vladinski, az új, fiatal adjunktus, aki szépen lépdel majd a ranglétrán fölfelé a tanszékvezetői posztig, ha megkapja a kinevezését (ami alkalmasságát, irodalmi hírnevét, életkorát és nyilvánvaló ambícióit tekintve nem kétséges), körülnéz a nappaliban. Követem a pillantását, amely megállapodik Buñuel filmjének, A nap szépének plakátján, amit a Film Fórum jótékonysági árverésén vettünk, amikor kiárusították a plakátkészletüket, aztán a nagy amerikai írók házának bekeretezett képein, amit az országjárás után állítottunk össze, amikor Sidney lányom nyolcéves volt, és úgy terveztük meg az utat, hogy ellátogathassunk azokba a városokba, ahol a fontos amerikai írók éltek és alkottak, Hemingwaytől Faulkneren, O’Connoron, Morrisonon, Wrighton, Catheren át egészen Didion Los Angeles-i otthonáig. Balra tőle bekeretezve lógnak a falon a Babel Múzeum, a Dosztojevszkij Múzeum, a Tolsztoj és a Turgenyev Múzeum brosúrái oroszországi utazásunkról. A dohányzóasztal alsó polcán kupacban állnak a New York-i hetünkből származó színházi műsorfüzetek. Majdnem egy teljes falat foglalnak el a Don Quijote-ábrázolások és egy nagy Spanyolország-térkép, ahol kitűzők és poháralátétek mutatják a bús képű lovag útját. Egzotikus útjainkon szerzett zsákmányok a szoba sarkában, egy eredeti nó színházi site-maszk, a nigériai Ariaria-piacon vásárolt szobrocskák, faragott norvég könyvtámaszok, egy antik svéd kávéfőző, egy indiai szitár és egy marokkói faliszőnyeg.

– Elképesztő a házatok – mondta Vladimir egy Frida Kahlo mexikói házáról szóló füzetkét lapozgatva.

– Hát, amolyan emlékmű. Az eltelt időé és a látottaké. – Óvatosan letettem a martinimat az antik hamutartóállványra, amit koktélasztalnak használtunk. – Néha úgy tekintek rá, mint a jól megélt élet bizonyítékára. Néha meg porig égetném, és minimalistaként kezdeném újra.

Megrázta a fejét.

– De ez a legjobb fajta rumli… olyan, mint egy múzeum… nem áruházi vackok, műanyag dobozok és távirányító-halmok.

– Azokat jól eldugtam. Zsákszámra vannak a zsákok, amikben zsákok vannak. Vajon muszáj az embernek mindig ennyi kultúrával körülvennie magát? Van abban valami fárasztó, ha folyton mások csúcsteljesítményeivel szembesülünk.

– Ezt nem mondhatod komolyan. Ha ez fáraszt, akkor hogy vagy képes túlélni a tudományos életet? – kérdezte. Legnagyobb elragadtatásomra vitába szállt velem.

– És ki mondta, hogy túléltem? – Felvontam a szemöldököm, és lebiggyesztettem a szám, remélve, hogy bennfentes utalásnak tűnik az Emberi Színjátékra.

Vladimir nagyot kortyolt a poharából, pár csepp a nadrágjára is fröccsent pont ott, ahol a lába közt megfeszült az anyag.

– Csodálom, hogy egyáltalán elengeded valahová.

Az ablak felé nézett, amelyben tükröződött minden, de mögötte sötét volt. Abból a szögből, ahol ültünk, csak egymás tükörképét láttuk, saját magunkat nem. Váratlanul összeakadt a pillantásunk. Mindketten mosolyogtunk csukott szájjal, szégyenlősen. Elkapta a pillantását.

Éjszakákon át kísért és melengetett ez a tükörkép a fekete ablaküvegen. A kanapé párnáin széttárt karja, a keresztbe tett lábán kivillanó zoknisáv, hátrafordított feje, lesütött szemének pillantása, mint egy tizenkilencedik századi színésznő, aki szendén a csokrára pillog.

Általában tartózkodom attól, hogy őszintén taglaljam a házasságom részleteit, és néha csodálkozom, miért tálaltam ki ilyen nyíltan Vladimir Vladinski kísérleti regényírónak, kis egyetemünk irodalomadjunktusának. De természetesen azonnal válaszolok is magamnak. Közel akartam kerülni hozzá, a lehető legközelebb, attól a pillanattól fogva, hogy megláttam az ablakban keresztbe tett lábú alakjának tükörképét. Mintha egy teljesen új világ tárult volna fel előttem, vagy ha nem világ, hát feneketlen szakadék – a zuhanás mámorító delíriumának folyamatos élménye.

Így hát kifecsegtem mindent. Hogy a férjemmel hallgatólagos megállapodásunk volt arról, hogy teljes szexuális szabadságban éljük a házasságunkat. Se kérdések, se vallomások, legfeljebb odavetett megjegyzések és bólintások. Nem vitattuk meg, te jó ég, dehogy, ki akarna ilyesmiket megvitatni? Zavarba ejtő, alantas, és tényleg nem a mi stílusunk. Tetszettek nekem a férfiassága képzetei, és élveztem a szabadságot, amit a viszonyai teremtettek számomra. Irodalomprofesszor voltam, Sidney anyja és író. Mihez kezdtem volna egy férjjel, aki a törődésemre vágyik? El akartam kerülni, és azt akartam, hogy elkerüljön. Ami a nők korát illeti, túlságosan lefoglaltak a saját diákkori tapasztalataim ahhoz, hogy tiltakozzam. Az egyetemen elsöprő vágyat éreztem a tanáraim iránt. Akár férfiak voltak, akár nők, szépek vagy csúnyák, csillogóan okosak vagy átlagosak, imádtam őket. Imádtam őket, mert azt hittem, hatalmukban áll megismertetniük saját magammal. Ha csak szikrányi vakmerőség vagy önbizalom lett volna bennem akkoriban, biztos bemegyek valamelyikük irodájába, és rávetem magam. Nem tettem meg. De ha egyikük füttyent, hanyatt-homlok rohanok.

És a férjem gyenge volt. Azt akarta, hogy kívánják, ebből merített erőt, ez volt számára a napfény, a víz és a levegő. És minden ősszel bezúdult az egyetemre egy újabb, fiatal és lelkes nőkből álló csoport, a bőrük évről évre ragyogóbb és gyönyörűbb lett, különösen a mienkhez képest, ami egyre fakult és repedezett, minél hosszabban laktunk ebben a kisvárosban, ahol októbertől júniusig hideg van.

Húszas-harmincas éveimben nekem is voltak viszonyaim. Például azzal a hallgatóval, akit már említettem (ő volt az egyetlen egyetemista – ugyanis már huszonnyolc évesen is feszélyezett a testem öregedése azokhoz a ruganyos, fiatal nőkhöz képest, akiket fiatal szeretőm igen közelről ismert), és környékbeli férfiakkal – Thomasszal, az építési vállalkozóval, aki felújította az emeleti fürdőszobánkat, Roberttel az üzleti tanulmányok tanszékéről és Borisszal, a festővel, aki egy távolabbi városban lakott, és hatalmas, pajtából átalakított műteremlakásában látott vendégül (teljesen filmszerű volt).

A harmincas éveim vége felé elkövettem azt a hibát, hogy összejöttem valakivel a tanszékről. Rossz vége lett, könnyekkel, fenyegetőzésekkel, lecsapott telefonokkal és sértődéssel. A lányom kamaszodott. Bonyolult volt, és fárasztó. Az absztinenciát választottam, hogy véget vessek a játszmának. A munkámra, az otthonomra és az írásra koncentráltam. A kolléga lefoglalt, ami izgalmas volt, mégis nevetségesnek, méltatlannak, kétségbeesettnek, gyengének és mohónak éreztem magam tőle. Pedig méltóságra, eleganciára és tudásra hajtottam. Elfojtottam a vágyat és a sóvárgást. Több esszét publikáltam a formáról és struktúráról. Dolgoztam a harmadik regényemen.

Miután mindezt elmeséltem Vladnek, csalódottan nézett rám. Azt hiszem, arra számított, hogy a férjem ártatlansága mellett érvelek majd, hogy ez az egész csak egy hadjárat, hogy bemocskolják a nevét… hogy megszabadítsák az egyetemet az idős fehér férfitól, meg ilyesmik. Hamar kiitta a martiniját. Az olajbogyó magját szopogatva kérdezgetett:

– Szóval tudtad, hogy a férjednek több hallgatójával is viszonya volt?

Felvontam a szemöldököm, és tágra nyitottam a szemem, hogy ne az égre emeljem.

– Viszony. Milyen ostoba kifejezés! Dugta őket, ők meg dugtak vele. Dugta a ragyogó bőrüket, nekik meg nedves lett a bugyijuk a figyelmétől. Tetszett nekik, ő meg nem tudott ellenállni.

Elfintorodott. Milyen prűd.

– Nem tudott ellenállni? Ezt nem hiszem. Nem hiszem, hogy lehetséges ilyen egyszerűen elbukni.

– Mi, a szerelemben? – kérdeztem. – Vagy a vágyban?

– Mindkettőben. Mindig van bennünk valami, amit szabadjára engedünk. De ha nem akarjuk, akkor nem muszáj.

Vörös volt az arca, és zavart. Egy tizenkilencedik századi transzcendentalista unitárius prédikátorra emlékeztetett a kőbe vésett dogmáival. Vegánnak tűnt. Tetszett. Tetszett az arrogáns dühe.

Összekulcsoltam a kezem az ölemben.

– Azt hiszem, kiborítottalak.

– Semmi baj. – Úgy nézett ki, mint egy zavart tinédzser. (Ez nem fair!) – Ezért nem szabad senkit csodálni. Úgyis csak csalódást okoz.

– Csodálhatod a férjemet anélkül, hogy helyeselnéd, amit tett – feleltem. Bár egyáltalán nem a te dolgod helyeselni, gondoltam.

– Bár csodálhatnám. Talán képes leszek rá. Elnézést. Nem ettem eleget, mielőtt ittam.

Ezután témát váltottunk, és egy jelentős író új regényéről beszélgettünk, meg egy darabról, amit mindketten láttunk New Yorkban, arról, hogy feminista újraértelmezése-e egy klasszikus műnek, vagy inkább a közönség patriarchális kiszolgálása. Rátukmáltam egy kis kenyeret és sajtot meg vizet. Megbeszéltük a különbségeket a másod- és harmadévesek között (a harmadévesek selejtek, a másodévesek pengék). Adtam neki pár tippet a jobb óvodákról a kislányának, már amennyire emlékeztem.

Koromsötétben köszöntünk el. Még egyszer elmondtam, mennyire várom, hogy elolvassam a könyvét. Búcsúzáskor némileg hanyagul odavetette, hogy „nagyon kíváncsi” a véleményünkre, főleg az enyémre. Miután az autója elindult, kiültem egy Muskoka-székbe a medence mellé. Hátradőltem, és a csillagokat néztem. Megkívántam egy cigarettát, holott már húsz éve nem gyújtottam rá. Növekvő izgalom és vadság áradt szét az idegrendszeremben, valami bizsergő tudatosság, ami a csontjaimból indulva kifelé sugárzott. Elképzeltem, hogy Vladimir Vladinski nagy, durva keze hátrasimítja a hajam az arcomból. A telkünk túlsó végén, a drótkerítés mögött a teraszlámpa fénye tükröződött egy kóbor macska vagy róka szemében. Ragyogott, mint egy démon szeme.

II

A következő héten elolvastam a könyvét. Magammal vittem az egyetemi könyvtárba, és egy karosszékbe ültem a csöndes szint egy üvegezett alkóvjában. A könyvtárosok a Brontë nővérek és Jane Austen ujjukkal csendre intő képeit ragasztották ki a polcsorok elejére. Psssszt! Ha lenéztem az üvegezett alkóvból, a campus füves parkját láttam négy emelet magasságból. Reggel nyolc óra volt, álmos hallgatók imbolyogtak az első óráikra pizsamában vagy melegítőben. A futó fiúk fölényes tartással kocogtak, a futó lányok meg úgy, mint akik büntetik magukat. Néhányukon profi futófelszerelés volt, és teljes smink, szemük ide-oda cikázott, hogy ki látja őket. Pár félrevezetett menedzser szakos hallgató rosszul szabott öltönyt viselt, mert beszopta a sikerhez öltözés hamis üzeneteit.

Nem akartam az irodámban ülni, ahol bármikor megzavarhatnak a kollégák vagy a hallgatók. Általában jó kapcsolatban vagyok a hallgatóimmal – az egyetemünk kifejezetten hallgatóbarát iskola, nem egy kutatói csúcsintézmény, és mindaddig, amíg Johnnal nem történtek ezek a dolgok, szerettem velük beszélgetni, érdekeltek a vágyaik és az álmaik. Szívesen adtam életvezetési tanácsokat meg dolgozatokkal és könyvekkel kapcsolatos ötleteket is, és tetszett, hogy vannak páran, akik veszik a bátorságot, amit tekintélyszemélyekkel én soha életemben nem, és lehuppannak az asztalommal szemközti kanapéra, majd hagyják, hogy nézzem zavart kínlódásukat.

Kéziratokat viszont inkább a könyvtárban olvastam. Még ötvennyolc évesen, huszonöt év tanítás után is izgatott leszek egy egyetemi könyvtárban. Még mindig érzem itt az esélyt… a hallgatók törekvését, hogy legyen belőlük valami, a kutató, erőt kifejtő gondolkodást, a kíváncsiságot, hogy mi lesz belőlük az íróasztal és a könyvkupacok mellett szorgoskodva. Ez a közeg sokkal felvillanyozóbb, mint egy zárt, magányos tér. Itt úgy érzem, hogy a „tudásprojekt” része vagyok, ahogy Sontag is írja. Az irodámban pedig a „tanulásprojekté”. Az irodámban az egyetemi élet részét képezem, de nem vagyok benne. A könyvtárban benne vagyok, de nem képezem részét. Jólesik érezni a diákok agyának és szívének tanteremből szabadult vibrálását. A könyvtárban körülöttem kavarog az életük… érzékelem a szerelmi kapcsolataikat, irigykedésüket, gyűlölködésüket, mániáikat, mindez olyan frekvencián rezeg, amit én magam már sosem fogok tapasztalni. Sosem fogok úgy szeretni, ahogyan ők, úgy gyűlölni, ahogyan ők, és akarni, amit ők akarnak ugyanazzal az erős és szilárd eltökéltséggel.

Találkozásunk olyan hatással volt rám, hogy elhatároztam, várok pár napot Vlad könyvének elolvasásával. Nem mintha őt nagyon izgatná, de ez nem vallott rám. Általában annyira átérzem a kézirat küldőjét eltöltő szorongást, hogy tüstént elolvasom a küldeményt. Emlékszem, első írásaimnál mennyire idegesen vártam, mit szólnak hozzá, és mennyire megbántódtam, ha úgy éreztem, hogy nem azonnal válaszolnak a szövegre, amit küldtem. Sűrűn foglalkoztam fiatal írókkal (a hivatalos tantárgyaim mellett minden tavasszal tartottam egy kreatívírás-kurzust), és általában, ha a munkám vagy az egyetemi kötelezettségeim miatt nem jutottam hozzá azonnal az olvasáshoz, akkor szóltam, hogy jelzem, amint belekezdek, így könnyebben bírják a várakozást. De úgy gondoltam, Vladimirt nem kezelhetem ugyanezzel a tapintattal.

Az ő helyzete egészen más. A könyvét már kiadta egy nagy kiadó. Megvolt a maga sorsa, nem hiányoztak az én meglátásaim vagy véleményem… a kötet szempontjából mindez közömbös volt. Olvastuk a kritikákat és méltatásokat, láttuk a „Best of” listákon a megjelenése után. A Times nem írt róla, de a Washington Post igen, említették a New Yorker „Briefly Noted” könyvrovatában, és csillagos recenziót érdemelt ki a Booklistben meg a Kirkusben. Amikor megindult a John elleni vádak első hulláma, és távozásra szólították fel az egyetemi munkaerő-felvételi bizottságból, nekem ugyan azt mondták, maradhatok, de kértem a felmentésemet. Tudtam, milyen szavak röpködnek majd a teremben a távozásom után, azt is tudtam, feszélyezné őket a jelenlétem, mert nem tudnának szabadon beszélni arról, hogy olyasvalakit kell felvenni, aki soha nem hoz többé ilyen szégyent a tanszékre. Abban biztos voltam, hogy nem fehér heteró férfit vesznek fel, de Vladimir irodalmi hírneve jócskán felülmúlta azokét, akik általában pályázni szoktak az egyetem valamelyik státuszára. Amilyen feltűnést keltett első regénye irodalmi körökben, igaz, nem a populáris műfajban, azzal jó eséllyel jelentkezhetett volna több nagyvárosi egyetemre is. Az állásinterjúját pedig, ahol állítólag (hallomásból tudom) több családi probléma fennállását jelezte, kiemelkedőnek tartották.

Mindezzel azt akarom mondani, hogy amíg el nem hozta, merő rosszindulatból és szándékos nemtörődömségből nem olvastam el a könyvét. És ha aznap este nem hozza el, és ha nem kapom el a pillantását a sötét ablak tükrében, és ha nem néz félre feszélyezett és védtelen zavarában, talán soha nem is olvasom el.

Egész délelőtt olvastam, végül rohannom kellett a 11:30-as órámra. Azt hittem, lesz még időm egy kávéra útközben, de nem volt, és annyira elmerültem a könyvben, hogy kicsit el is késtem, zavarodottan pár percig kérdezgetnem kellett a hallgatókat, hogy haladnak, míg össze tudtam szedni a gondolataimat annyira, hogy felidézzem, mit is veszünk aznap. Szerencsére minden tanítványom kedvenc témája a lelki egészség, így az időhúzásom eredménye jó pár fanyar önismerettel előadott történet volt gyógyszerekről, egyetemi pszichoterápiáról, időbeosztásról és ADHD-ről, de legalább ezalatt összeszedtem magam.

Óra után fölballagtam az irodámba, nyomomban Edwinával, egy rajongómmal, aki ajánlásokról kérdezgetett. Két nyári kurzusra akart jelentkezni, annak a fekete, női filmprodukciós cégnek a gyakornoki programjára, amelynek a legutóbbi játékfilmje Arany Pálmát nyert Cannes-ban, valamint egy művészetszemiotikai nyári kurzusra a Brownon. Producer akar lenni, köztiszteletben álló szakember, aki képes kulturális változást elindítani. Mesélte, hogy amikor a múlt nyáron gyakornokként dolgozott egy filmes cégnél, volt ott egy nő, egy menő producer, aki a Harvardon PhD-zett klasszika-filológiából. Amikor csak kiment a szobából, suttogva és tisztelettel emlegették a tudományos fokozatát. Edwinának ő a példaképe, mert ő fújja a passzátszelet, eloszlatja a felhőket, kikaparja a gesztenyét, ráadásul lenyűgöző végzettsége miatt köztiszteletnek örvend.

Miután megígértem neki, hogy megírom az ajánlást (szerintem, aki nem ír ajánlólevelet, ha megkérik rá, az szörnyeteg, és bár a világ legönzőbb teremtményének tartom magam, megírom őket, ráadásul egyedül, még csak vázlatot se íratok hozzá az ajánlást kérővel), adtam gyorsan pár tanácsot, és elhessegettem. Láttam, hogy csalódott, amiért nem beszélgetünk többet – tényleg nagyon kedvelem őt, és szeretem hallani, mit olvas, szeretek ajánlást írni neki, és szeretem hallgatni a pletykálkodását a többi csoportról és csoporttársról meg a tanárokról, de most nem tudtam ennek kellő figyelmet szentelni. Csak Vladimir könyvére tudtam gondolni. Nem vettem elő újból – megalázó is lett volna az irodámban –, de kíváncsi voltam, tudok-e róla gondolkodni, és fel tudom-e idézni egyes szakaszait.

Amikor a könyvtárban olvastam, az őszinte csodálat és a maró irigység elegye töltött el. A könyv vicces volt, pontos, önreflexív és izgalmas. A szövege tömör, de a hangnemet nem áldozta fel a pontos szóhasználat kedvéért. Életszerű volt, mégis túlvilági. Vlad igazán nagy író, és talán ezzel a kötettel – rövid és velős kulcsregény – még nem robbant be a leghíresebb írók közé, a regény olvastán percig se kételkedtem, hogy kiérdemel majd mindent, bestsellerlistás helyezést, interjúkat, egész hasábos kritikákat, és nemcsak az írásairól, hanem a háza berendezéséről, kedvenc sportjáról, a dolgozószobájáról, a táplálkozásáról, a munkakörülményeiről, az alvási szokásairól és politikai nézeteiről szóló cikkeket is.

A tisztánlátás kedvéért, én magam két regényt írtam, a másodikat negyvenhárom évesen. Azóta zömmel tudományos folyóiratokban publikálok irodalmi szakcikkeket, és alkalmanként, ha szorul a hurok, könyvkritikákat a helyi lapba. Az első regényemet ígéretesnek tartották, a másodikat katasztrofálisnak. Az elsőt tökéletes hazugságnak tartom elejétől végig, a másodikhoz van némi közöm, bár szolipszistának minősítették, és egyöntetű elutasításban részesült. Azóta, az elmúlt tizenöt évben igyekeztem megtalálni az egyensúlyt a lényeges és az igaz között. Ennek végtelen számú rossz kezdés lett az eredménye, hosszú és félbehagyott kutatási projektek, reggelek, amikor ötkor ébredtem, és imádkoztam, hogy a sürgető ihlet végre megérkezzen, de csalódnom kellett. Figyeltem, ahogy az elmúlt évtizedben a női tapasztalat megírása – az anyaságé, amely második könyvem témája – teret, elismerést és befolyást nyer. Nem hinném, hogy megelőztem a koromat; szerintem nem vagyok annyira kíméletlen, mint az új írónemzedék. Ezek a fiatal anyák erőteljesen, szellemesen és humorosan írnak. Lelkesen alkalmazzák az Individuális Interpretáció Ideáját. Nem riadnak vissza az élet banalitásának taglalásától, ami az anyasággal együtt jár, az autópályabüfékben elköltött ebédek, a testi fáradtság, a rossz és rémisztő játékok, ételek, az unalmas nyaralások és az önértékelésünk hamis totemjére lavinaként zúduló kompromisszumok ábrázolásától. Azt hiszem, én mindig túlságosan szégyelltem nyíltan megragadni ezt a banalitást. A második könyvem három nő, egy dolgozó nő, egy anya és egy művész vitájáról szól. Mindhárman a saját világukban kezdik, fejenként egy-egy fejezettel. Aztán a narratívák összekeverednek. A könyv során kiderül, hogy a három valójában egy személy. Akkoriban mind a férfi, mind a női kritikusok véleménye abban merült ki, hogy „ezt ki nem szarja le?”. Nem állítom, hogy alulértékeltek, semmiképp. Abban az időben minden díjat Alice Munro nyert szelíd, empatikus női történeteivel. Nagylelkűség. Margaret Atwood izgalmas köteteket írt, amelyek lényegében egy anyaméhben játszódtak. Légy rajongó. Aztán a többiek… Lorrie Moore, Joy Williams, Joyce Carol Oates, Barbara Kingsolver, hosszú a lista… akik mind az én női tapasztalataimat írták meg. Nem, amit én írtam, egyszerűen nem volt elég – nem elég hangos, nem elég erőteljes, nem elég realista, nem elég poétikus, nem elég vicces, nem elég elgondolkodtató, nem elég jó.

Egyszer, még doktorandusz koromban együtt ebédeltem egy rezidens íróval. Huszonnégy éves zűrös, felfújt hólyag voltam, a fogam sárga, rosszul öltöztem, és megállás nélkül dohányoztam, mégis úgy emlékszem, mintha lett volna valami flörtölés ott ebéd közben. Talán tényleg volt… amikor végignézek a női hallgatóimon, még a legrendetlenebben, a legslamposabbon, a legkövérebben, sőt még azokon is, akik reggel kilenckor Pepsit isznak, az ifjúság szépségét látom… a duciság, a kialakulatlanság és a belülről sugárzó bőr szépségét. Akkor, azon az ebéden a kreatív és a tudományos élet összeegyeztetéséről kellett volna kérdezgetnem az írót. Az Angol Irodalom Tanszék hallgatója voltam, és az ebéd azért jött össze, mert az egyik óráján említettem, hogy én is szeretnék szépirodalmat írni, és ő, aki egyszerre mozgott tudományos és művészeti pályán, szívesen adott tanácsot. Ő javasolta az éttermet, amit az elegancia csúcsának láttam… nem volt csicsás, se puccos vagy bántóan trendi, csak klasszikusan visszafogott, amilyet nekem eszembe sem jutott volna választani. Johnnal a szemeszter végén készültünk összeházasodni. Ebéd közben a rezidens író (akkoriban irigylésre méltónak láttam a pályáját, de már tudom, hogy folytonos csalódásból és mellőzésből állt) egyszer csak a kezem után nyúlt, én meg úgy elkaptam, mintha megégettem volna.

Máig sem tudom, hogy valóban a kezem után nyúlt-e, vagy félreértettem a mozdulatot… talán csak a sóért nyúlt. Azért ragadt meg az a pillanat az emlékezetemben, mert azt idézte fel, mennyire gyáva voltam mindig (Úristen, hogy lehetsz ilyen beszari!, ordított rám Sidney kamaszkori dührohamaiban). Nagyon odavoltam a rezidens íróért, a legapróbb részletekig elképzeltem, hogy egy homályos folyosón találkozunk, vagy hogy egyedül ül egy tanteremben, én pedig meglovagolom őt a tanári székben. De amikor a kezét az enyémre tette, olyan korlátoltan és prűden reagáltam, mint egy Edith Wharton-hősnő. Félelem és erkölcsösség kavargott bennem, és az ölembe kaptam a kezem. Folytattuk a beszélgetést, mintha mi sem történt volna (és talán tényleg nem is történt). Egyvalamire emlékszem, amit az írásról mondott akkor, s ami felbőszített a közhelyességével. Nagyképűen megkérdeztem tőle, hogy van-e valami krédója, amit követ az írásban… vagy az életben. Azt felelte: „Csak akkor írok, ha van valami mondanivalóm.”

Emlékszem, milyen dühös lettem ettől a lapos kijelentéstől, milyen hamisnak, milyen banálisnak és nyálasnak tartottam. Mélyebbről jövő dühöt is éreztem… a zavarét. Munkásosztálybeli lány voltam, ám a szüleim válása és némi kamaszkori kínlódás ellenére jó egyetemekre jártam. Feltöltődtem a tudományos környezetben, és bejutottam egy jó nevű mesterképzésre. Ott találkoztam a leendő férjemmel. Sose lesz semmiféle mondanivalóm. Elméletben tudtam, hogy minden pillanatban történik valami, és nem kell mást tennem, mint ülnöm és feszülten figyelnem, akkor majd találok elmesélni való történetet. Nem tudtam, hogy sok író a mondanivalóját épp az írásban találja meg. A továbbiakban kerültem a rezidens írót. Többször hívott, hogy megbeszéljük egy novellámat, amit elküldtem neki, de sosem hívtam vissza. Évekkel később találkoztam vele egy konferencián – együtt vártunk a liftre. Köszöntem, ő meg nevetséges módon egész héten levegőnek nézett.

Vladimir könyvéről gondolkodva ráébredtem, hogy olyasvalaki irodalmi közelségében vagyok, akinek akárhogy is, de van mondanivalója, és vannak eszközei is hozzá. Utánanéztem, honnan származik. Orosz bevándorlók gyereke volt természetesen, és Floridában nőtt fel. Elit egyetemre járt, a Béke Hadtestben önkénteskedett, és járt Afrikában, mint a hőse, Norman Rush. Amikor onnan visszatért, beiratkozott a jelenleg legjobbnak tartott írói mesterképzésre. Aztán megtorpant. Gyanítom, hogy diplomázás után nem tudta kiadni a szakdolgozatát. Összeházasodott egy évfolyamtársnőjével, Cynthiával. Óraadóként dolgozott itt-ott, New York-i és New York környéki egyetemeken. Végül elkezdtek megjelenni az írásai irodalmi lapokban, majd bejelentették első regényének kiadását. Harmincnyolc éves volt akkor, most pedig negyven. Cynthia is aláírt egy szerződést a Harper Collinsnál egy memoárra, ami még nem készült el. Ő harminckét éves.

Az irodám ablakából egy lányt láttam, a fának támaszkodott, keze a háta mögött. Elsőéves, az őszi pályaorientációs napon találkoztam vele. Olyan a teste, amilyen csak tizennyolc-tizenkilenc éves lányoknak van, ceruzavékony láb, kerek csípő, izmos, lapos has, elképesztően vékony derék, amely fölé jókora mell tornyosul. A derék és a fenék már egyetlen év leforgása alatt is minden kitartó sanyargatás és próbálkozás ellenére megvastagszik majd, hogy elbírja a domborulatok terhét. A lány haja szőkére volt festve, de hagyta lenőni, félig sárgán, félig mogyoróbarnán ért le a derekáig. Kerek napszemüveget viselt, kurta, tépett sortot, hozzá szintén rövid pólót, ami szabadon hagyta izmos hasát. Emlékeim szerint a bőre csúnya volt, de ez nem látszott az ablakból. Egy sovány, felsőbb éves fiú tétován a lány csípőjének jobb oldalát fogta. Szemlátomást majd eszét vette a vágy, de leplezni próbálta tapasztalatlanságát. Másik, szabad kezének két ujja közt egy SoBe Green teásflakont tartott. A lány testtartása egyszerre sugallt lelkesedést és hárítást – az élmény vágya elnyomta lappangó gyanúját, hogy ez a csúnya fiú csakis az életkoruk és tudásszintjük különbsége miatt kezdeményez ilyen merészen. A fiú ekkor odahajolt hozzá, és megcsókolta furán, szélesre nyitott szájjal. Tizenöt méter távolságból is jól látszott mozdulataik nehézkessége; a hirtelen ütközés egyiknek sem volt élvezetes.

Vladimir nyolc évvel idősebb a feleségénél.

Hát…

A korkülönbségnek nem kellett volna izgatnia: én is öt évvel fiatalabb vagyok a férjemnél. Nyolc év nem akkora különbség. Mégis minden nő visszariad valamelyest, ha egy férfi fiatalabb feleséget választ magának, még akkor is, ha mindkét fél szabad akaratú felnőtt, és egyenlőek az erőviszonyok. Tudjuk, hogy a fiatalabb nő talán kiválasztottnak, az idősebb férfi pedig szerencsésnek tartja magát. Tudjuk, hogy a férfi a fiatalabb nőben az ígéret, a nő pedig a tapasztalatnak szóló tisztelet lehetőségét látja.

Ráadásul, bár még magamnak sem akartam beismerni a Vladimir iránt érzett vonzalmam mélységét és azt sem, mennyire vagyok versenyképes első generációs kínai-amerikai feleségével, Cynthia Tonggal, a hátterével, a stílusával, azzal, hogy képes balerinacipőt hordani, amiben csinos és nem cölöplábú, a gyaníthatóan erőfeszítésmentes karcsúságával, tonnányi lehetőségével és tanszéki pletykákból hallott traumatizált családtörténetének kiadói szerződésével, még fiatalságuk is éles, bántó ellentétben állt saját életkorommal. Ötvennyolc évesen úgy éreztem, lekéstem arról, hogy igazi íróként mutatkozzam meg. Ugyanannyi idős voltam, mint Penelope Fitzgerald, amikor első regényét kiadta, és egyetlen más komoly női íróról sem tudok, aki ennyi idősen kezdte a pályát. Amikor utánanéztem a későn induló írók életkorának, mindről kiderült, hogy évtizedekkel fiatalabb nálam. Igen, megjelent két regényem, de az húsz évvel ezelőtt volt, és egyiket sem ünnepelték, magasztalták, és a közönség nem várja epedve a következő alkotásomat. Nem, olyan sikertelenek voltak, hogy egy új kötet debütálásnak számítana. Ha kitartóan próbálkozom, ha bekövetkezik az „áttörés”, legjobb esetben írhatok még egy vagy két jelentősebb könyvet. A nevem, akármilyen fontos is nekem, eltűnik az idő süllyesztőjében.

Ha valaki azt hinné, semmit nem fejlődtem ötvennyolc évem alatt, és csak üldögéltem a hírnévre várva, mint valami ostoba drámai szende, leszögezem: a vágy, hogy nyomot hagyjak, csak nemrégiben éledt újjá bennem. Rohamszerűen, szakaszosan tört rám az ihlet. A második könyvem után évekig beértem azzal, hogy magamnak írok. Szerettem vele babrálni. Naplót írtam, apró megfigyeléseket és metaforákat gyűjtögettem egy jegyzetfüzetbe. Úgy gyakoroltam az írást, mint a zongorázást – szerettem volna belemerülni, hogy elsodorjon –, azt se bántam, ha néha valaki elolvasta. Évekig nyugtom volt. Szerettem olvasni, örültem, ha új hangok ragadnak magukkal és meglepnek. Rajongó akartam lenni. Amikor Sidney már nagyobbacska volt, szerettem volna a rajongó szerepét alakítani előtte. Azt hittem, kevésbé szenved majd, ha megtanulja, hogyan legyen elégedett valamelyest az életével, és hogyan alkalmazkodjon valamelyest a világhoz.

Sajnálom és szégyellem, de amikor alaposan megvizsgálom saját ambícióm elfojtását, kiderül, úgy akartam elégedett lenni, hogy nem voltak terveim Johnnal sem, aki már megismerkedésünk előtt abbahagyta az írást, viszont majdnem ideg-összeroppanást kapott az első regényem megjelenésekor, és megütött (egyetlenegyszer fordult elő, nagyon részegen), amikor a második regény kis könyvbemutató körútját terveztük.

Most, hogy Sidney már nemcsak elköltözött, de ügyvédként egy nonprofit cég számára végez jó, értékes, sőt társadalmilag hasznos munkát, együtt él egy lánnyal, és mindjobban leválik rólam, figyelmesen néz és ítél, és most, hogy Johnt nyilvánosan perverz kéjencnek bélyegezték, némileg másképp tekintek az ambícióimra.

A pár odakint még mindig csókolózott, a fiú csípője ütemesen nyomakodott a lányéhoz, vékony farizmai összeszorultak és elernyedtek a szoros farmerben. A lány egyik keze továbbra is sután kinyújtva lógott, mintha segélykérőn jelezni akarna valakinek, vagy mintha nem tudná, hová tegye.

– Hol jársz? – szólalt meg valaki.

Hátrafordultam, és a férjemet pillantottam meg az iroda ajtajában, kezében az edzőcuccával, lazacszínű sortban, ami szabadon hagyta izmos vádliját (a hosszú, vékony lába és a keskeny csípője a legvonzóbb rajta), s legombolt nyakú, derékban kicsit feszülő ingben. Az asztalomhoz lépett, lehajolt, hogy lássa, amit én. A szokásos John-illata volt, finom, mert mindig finom illata van, borotvaszesz, mosószer, teafaolaj és kávé keveréke. Szerencsém volt, mert a terhességemet kivéve, amikor undorodtam tőle, John illatát mindig kellemesnek és vonzónak éreztem.

– Pfuj – mondta a fa alatt álló párra nézve.

Mosolyogtam és vállat vontam, gyorsan a monitorra pillantottam, hogy eltüntettem-e mindent, ami Vladre vagy a könyvére utalhat.

Megvádolása óta Johnt eltiltották a tanítástól és a diákokkal való kapcsolattartástól egy később kitűzendő októberi dátumig, amikor majd meg kell jelennie a felmentési meghallgatáson a nemidiszkrimináció-ellenes bizottság előtt. Megtarthatta az irodáját és egyéb egyetemi kiváltságait, például a könyvtári tagságát (ahová soha nem járt) és az edzőtermi belépőjét (ahová viszont minden nap), és a költségvetési bizottságban is részt vett. Szükség volt rá, hat éve vezette a tanszéket, senki más nem igazodott ki a tanszék bonyolult pénzügyein és a költségvetés összeállításán, hogy azt elfogadja a Dékáni Hivatal.

A botránytól függetlenül már évek óta elég hűvösen viszonyultunk egymáshoz otthon; inkább osztoztunk a helyen, semmint együtt éltünk, inkább lakótársak, nem pedig házastársak voltunk. Ez valahogy kialakult, mintha a stratégiai játék labirintusában mindig önkéntelenül más irányba mentünk volna, és végül a birodalom két ellentétes végén kötöttünk ki. Én a vendégszobában aludtam, mert John horkolt. A hét legtöbb estéjét külön töltöttük; én edzésre jártam, vagy a barátaimmal találkoztam egy italra, eljártam Albanybe művészmoziba vagy a heti zenés estekre a helyi kocsmába, ami a környékbeli művészek afféle szalonjaként működött. Ha együtt voltunk otthon, a szobámba vonultam dolgozni, kertészkedtem, vagy melegben a medence mellett olvastam. Néha megnéztünk együtt egy filmet, de én a kanapé helyett inkább egy széken ültem a hátfájásomra hivatkozva.

Amikor Sidney tíz évvel ezelőtt egyetemre ment, a vacsorafőzést is beszüntettem, kivéve, ha vendégeket vártunk, vagy megszállt az ihlet. Ez nagy megkönnyebbülést jelentett mindkettőnknek; terhemre volt a „mi lesz ma vacsorára?” folyamatos nyomasztó ketyegése a tudatom mélyén, ami minden délben elkezdődött, Johnnak pedig terhére volt az én terhem. Elvittük Sidney-t Wellesley-be, hazajöttünk, a következő huszonnégy órát könnyek közt ágyban töltöttem, majd bejelentettem konyhaművészeti karrierem végét. Viszont mindig zsúfolásig teli volt a kamra és a hűtő sült csirkével, tojással, zöldségekkel, kolbásszal, szalámival, lencsével, olajbogyóval, füstölt lazaccal és fehér húsú halakkal, gyümölcsökkel, joghurtokkal, sajtokkal, magokkal, többfajta kenyérrel és diófélékkel. Meg a Deliből rendelt salátákkal, csupa olyasmivel, amit szeretünk, és könnyű összerakni. Lényegében nem is ettünk együtt. Megcsináltuk a reggelit, és reggelenként összefutottunk a teraszon, de amikor megpróbáltam a délelőtti írást újra beiktatni a napirendembe, akkor fölvittem magammal az ételt. Régebben délután hatkor találkoztunk egy koktélra, de néhány éve csak akkor tudom tartani az ideális súlyomat, ha szigorúan korlátozom a napi ivást.

Továbbra is együtt utaztunk (nagyon kellemesen), és napközben a munkában találkoztunk. Kis egyetemünk kis tanszékén közös folyosón volt az irodánk, mindössze pár lépésre egymástól. Munka közben úgy tehettünk, mintha személyes kapcsolat nem is lenne köztünk, az otthon egyre erősödő ellenérzéseim itt egyszerűen elhalványodtak. Itt közös ellenséggel kellett megküzdenünk. Itt a szövetségese lehettem. Úgy, mint régen. Akkor, ha érzelmi ellentétbe kerültünk, és közönyösek vagy dühösek lettünk egymásra, egyetlen dolgot kellett tennünk: meglátogatni a szüleit. Néhány óra elég volt az apja őrmesteri ordítozásából és az anyja jeges távolságtartásából ahhoz, hogy egységben és megkönnyebbülten összeboruljunk, boldogan, hogy együtt vagyunk azok, akik vagyunk.

John a hajamhoz dörgölte a homlokát. Eltoltam magamtól. Szemlátomást nyugtalan volt, társaságra vágyott.

– Mit akarsz? – kérdeztem.

Megbántva nézett rám. Az egész egyetemi cirkusz kiszolgáltatottá tette – mostanában egyre gyakrabban úgy tett, mint egy öreg kutya, aki rosszalkodott, és mégis a gazdájához jön simogatásért –, maga volt a mézesmázos bűnbánat. Én meg egyre inkább a dühös gazdit játszottam, aki elzavarja a kutyát, tudván, hogy úgyis visszajön. Ez mindkettőnk részéről ízléstelen és veszélyes játszma volt. John nem egy jámbor hülye, aki beéri annyival, hogy nap nap után hozzám törleszkedjen, aztán újra és újra elkergessem. Egyszer majd ráébred, hogy mindig rosszul bántam vele, és akkor csúnyán megharap.

Igaz volt, amit Vladimir Vladinskinak elmeséltem a látogatása estéjén. Tudtam John viszonyairól, annyit tudtam, hogy megtörténtek. Tudtam, hogy hallgatókkal folytatta őket. De a viselkedése részleteivel nem voltam tisztában, és nem szívesen vallottam volna be, mennyire felkavartak most, hogy kiderültek. Például nyoma van 1183 sms-nek az akkor ötvenöt éves John és a huszonkét éves Frannie Thompson között. Roppant méltatlannak érzem, ha elképzelem, hogy a férjem tömzsi ujjaival nyomkodja a telefonját, és sűrűn sms-ezik ezzel a fiatal nővel, aki, ha jól emlékszem, amolyan vidékre települt városi kislányt játszott, szép, fényes haja volt, de humorérzéke semmi. Ha arra gondolok, mennyire belelkesedett John a saját kis poénjaitól, és mennyi időt töltött a kijelző előtt remegő várakozással, holott valami hasznosat is csinálhatott volna, groteszknek érzem az egészet.

Arra sem számítottam, hogy egy csatamező közepén találom magam. Jócskán megváltoztak az idők, már jóval a PhD-fokozatunk megszerzése előtt sem volt elfogadható ez a viselkedés, ezt tudtam. Johnról mindig keringtek pletykák, időnként egy-egy új kolléga részegen és nagy őszintén színt vallott nekem, hogy tud egyik-másik ügyéről, ilyenkor magyarázkodnom kellett a megállapodásunkról. Mivel azonban elszántan támogatta a női tudósokat és a női írókat is, valamint elkötelezetten részt vett mindenféle társadalmi igazságossági és diverzitási kezdeményezésben, ráadásul a vezetési stílusa nemcsak kifogástalan, de lenyűgöző is volt, nemcsak mint a felesége, hanem mint munkatársa, a többi kollégával együtt úgy döntöttem, félrenézek. Ezek a lányok nagykorúak voltak. A pletykák pletykák maradtak, semmi több. Így működnek ezek az intézmények. Népszerű tanár voltam, az óráimra várólistáról lehetett bejutni. Fitt voltam, divatos, és úgy negyvenöt éves koromig gyakran diáknak néztek. A vezetéknevem más volt, mint Johné. A tanszéken kívül alig tudta valaki, hogy házasok vagyunk.

Persze amikor felmerültek a vádak, és megérkezett a petíció, rájöttem: mindenki tudja, hogy én vagyok a hírhedt tanszékvezető felesége. A tavaszi szemeszter vége felé egy nap beállított az irodámba öt női hallgató a „Színpadi adaptációk” című kurzusomról, vihorászva, saját fontosságuktól eltelve, és jó előre kitervelt mondandójuktól lelkesedve. Betessékeltem őket, mire nagy bátran pislogtak egymásra, majd végül előlépett a virágos bébidollba és csipkeharisnyába öltözött, japanime frizurás Kacee boszi – feje mindkét oldalán konty –, aki tolla kupakját órán duzzadt alsó ajkára illeszti, és „véletlenül” úgy húzza lejjebb a pólóját, hogy kivillan a mellbimbója, aki kivétel nélkül harsányan nevet bármin, amit a csoport egyetlen csinos fiútagja mond.

– Ööö, szeretnénk beszélni a tanárnővel… – kezdte.

– Rendben – feleltem.

Máris idegesítettek. Idegesítő társaság. Legtöbbször képes vagyok összekaparni magamban annyi türelmet és megértést, amennyi egy hallgatóhoz szükséges. Még a legrémesebbhez is. Nem tudom, mi történik az emberekkel ifjúkorukban, amitől az egyik hallgató olyan elviselhető, kellemes és magabiztos meg szorgalmas, és mitől olyan dühítőek mások. De büszke vagyok arra, hogy nem különböztetem meg őket ezen az alapon. Megértem a legtöbb hallgatóm igényét a megmutatkozásra, át is tudom érezni ezt az igényt, és oda se figyelek a tikjeikre, az ideges pislogásukra, a nagyképűségükre, a bizonytalanságukra vagy az önteltségükre. Látom és tudom, hogy fejlődnek. Tudom, hogy miközben mutatnak valamit a világ felé, még nem tudják, mi az.

Egyenként még az idegesítő hallgatók is elviselhetők, a helyes hallgatók meg kifejezetten jó társaság, viszont csoportosan mindig szörnyűek. Bátorságot merítenek egymásból, és lefoszlik róluk minden jó modor. Az „őrült tündér álomlány” Kacee boszi vezette csoporttal folytatandó beszélgetés fájdalmasnak ígérkezett.

– Mi… ööö… csak azt akarjuk mondani… ööö…

A magas Becca, aki olyan halálos komolyan vette az érzelmeit, mint egy rákos betegséget, és buggyos garbót viselt buggyos ruhája fölött, alatta meg buggyos nadrágot, közbevágott:

– Szóval, mi csak azt akartuk mondani, hogy így… szóval magának nem kell… nem kell ezt a némán támogató feleség-izét tolnia.

Nagy levegőt vettem. A fehéren izzó düh végigfutott az alkaromon a könyökömig.

Ekkor következett Tabitha, aki szerelőoverallját derékig kigombolva viselte, hogy kilátszott a melltartója:

– Maga tökre dögös, tényleg szuper nő. Szerintünk tökre dögös. – Világos volt, hogy a saját véleményüket díjazzák a dögösségemről, azt, hogy észreveszik, ha egy idősebb nő dögös. – És ez így tökre szemétség, amit a férje tett velünk…

– Magukkal? – kérdeztem.

– Velünk, nőkkel – mondta.

– Aha. Szóval nem magukkal személyesen.

Kacee boszi ismét előlépett.

– Csak akarjuk tudni, mikor rúgja már ki.

– Mer’ ki kéne! – nyögte be valamelyikük.

Vigyázni, vigyázni, vigyázni, intettem magam. Vigyázni. Mi, tanárok folyton ezt mondogatjuk. Manapság annyira kell vigyázni. Ez így jó, ez így jó, mondogatjuk egymásnak. Ez így jó, hogy biztonság van. Bár egyikünk se tudja, mire készítjük föl ezeket a diákokat ezzel a nagy elővigyázattal, mintha bizony a világ is majd vigyázna rájuk. De talán mégis fog, mondogatjuk. Ha ők lesznek azok, akik hivatásszerűen képviselik a magas kultúrát, akkor a világnak tényleg nincs más választása, mint vigyázni. És akkor úgy lesz jó. Azt mondják, ez a fiatal nemzedék gyenge, de mi tudjuk, hogy ez nem igaz. Mi tudjuk, mennyire erősek… sokkal erősebbek nálunk, jobb fegyvereik és hatásosabb taktikáik vannak. Térdre kényszerítettek bennünket a puhaságukkal, a kitartó követelésükkel, hogy vegyük figyelembe az érzéseiket… és azzal, ahogy megváltoztattak mindent, amiről azt hittük, a mi életünkben már úgy marad: hogy meztelenre vetkőztünk férfi rendezők előtt a Bakkhánsnők egyetemi előadásában, hogy rálegyintettünk jelentősnek tartott irodalmi művek rasszista kijelentéseire, vagy hogy kevesebb pénzért is dolgoztunk, amikor mások többet kaptak. Megváltoztattak mindent, amire mi nem voltunk képesek, és egyetlen fegyverünk volt ellenük: puhánynak neveztük őket. Isten, a barátaik és az internet az ő oldalukon álltak. És talán majd jobb világot építenek maguknak. Ők nem tűzték ki célul a tabuk ledöntését, ahogy a nálam tíz-húsz évvel korábban születettek, és kisebb mértékben az én generációm. Nem, ők finomabb és pontosabb módszerekkel dolgoztak. Talán így kell lennie. Tehát „vigyázni!”, mondtam magamban. Semmi harag, semmi személyeskedés, csak cukiság, cukiság, cukiság.

A lányok idegesen álldogáltak előttem, válaszra várva. Igyekeztem melegséget csiholni a szívemben, és továbbítani az arcomra. Aztán a melegséget ráerőltettem a mosolyomra, és hagytam a szemem köré telepedni.

– Köszönöm, hogy eljöttek hozzám. Kétszeresen is hízelgő a dolog: először, mert „dögös nőnek” tartanak, és mert őszintén törődnek velem. Ígéretesnek tartom a jövőt, amikor olyan fiatal nők vesznek majd körül, akik olyan szenvedélyesek és empatikusak, mint maguk. Üljenek le – kínáltam őket hellyel, mire egymás hegyén-hátán leültek velem szemben a kanapéra és a karfára. – Mind rendszereken és intézményeken belül élünk – folytattam. – Nem tehetünk mást. Magam is intézményesített szexizmuson, rasszizmuson, homo- és transzfóbián belül élek és dolgozom. Azért nehéz megérteni ezeket az intézményeket, mert akár tudatában vagyunk, akár nem, mindannyian gyakoroljuk a szexizmust, a rasszizmust, a homo- és a transzfóbiát, még ha nők, színesbőrűek, homoszexuálisok vagy transzneműek vagyunk is. Tehát készséggel beismerem, hogy amiért a férjemmel maradok… nem feltétlenül állok ki a cselekedetei mellett, csak egyszerűen kapcsolatban maradok vele… az a saját, internalizált szexizmusom. Persze mi más is lenne.

– Aha – mondta Kacee boszi jól látható nyálcsíkkal eltátott szájában.

– Ezzel együtt, és ismétlem, mélységesen hálás vagyok őszinte törődésükért, a férjemmel hosszabb időt töltöttem, mint amióta maguk a világon vannak. Ennyi idő alatt sok megállapodásunk, egyezségünk és kompromisszumunk volt már. És megpróbáltatásaink. Most újabb megpróbáltatás előtt állunk. A nyilvánosság előtt és a magánéletünkben is. Bízom abban, hogy megértenek, ha a megértésüket kérem, és hogy tiszteletben tartják a magánélethez való jogomat, hadd döntsem el én, a dögös nő, hogyan kezelem a huszonöt éves házasságomat. Ha megteszik nekem ezt a szívességet, az önmagában feminista cselekedet.

Tíz perccel később integetve és csókokat hintve becsuktam az irodám ajtaját, ők pedig csillogó szemmel távoztak.

Seggfejek, gondoltam.

De a betolakodásuk megrázott. Általában rejtőzködő természetű vagyok, legfőképpen a tanítványaim előtt, és ők most védtelenné tettek. Noha úgy gondoltam, a John elleni vádak dühítőek és abszurdak, sajnos be kell vallanom, hogy a gyávaságom a meggyőződésem fölébe kerekedett. Zavart, ha sűrűn láttak vele együtt az egyetemen. Bizalmas közelségétől, érintésétől az irodában mindig is idegenkedtem.

– Kérlek, szállj le az asztalomról – mondtam neki, mire felpattant, és úgy szólt hozzám, mintha én viselkedtem volna a munkahelyhez nem illő módon.

– Láttad Florence e-mailjét a tanszéki célok megfogalmazásáról?

– Nem – mondtam.

– Láttad Tamilla válaszát?

– Nem – mondtam.

– Láttad Andre válaszát?

– Nem – mondtam.

– Megnézted ma az e-mailjeidet?

– Nem – mondtam. – Készültem, aztán tanítottam, aztán meg olvastam. – Hosszú vitákat folytattunk arról, meddig és mennyire köteles egy egyetemi oktató elérhető lenni. Ő szeretett minden kérdésre azonnal válaszolni, én képtelen voltam.

– El tudnád simítani? Kell hozzá némi diplomácia.

– Persze – feleltem.

– Vagy inkább jössz velem a konditerembe? – Meglóbálta a sporttáskáját előttem.

Régebben együtt jártunk az egyetemi konditerembe, legtöbbször ebédidőben, egytől fél háromig. Kardióztunk az ellipszistréneren, aztán pár alkalommal részt vettünk egy súlyzós edzésprogramon személyi edző vezetésével, amit egy aukción nyertünk. Van egy japán szó, „nakama”, amit leggyakrabban „barátnak” fordítanak, de egy japán kolléga egyszer elmagyarázta, hogy sokkal pontosabb úgy meghatározni, hogy „közös tevékenységet végző, egymáshoz közel álló emberek”. Tetszett nekünk ez a gondolat, beszéltünk is róla – társnak lenni, együttműködni a házasságban… a kötődés terhe nélkül egymás társaságában lenni. Ilyenek voltak az egyetemi edzőterembe tett közös látogatásaink meg a jól szervezett utazásaink és kísérleteink a kulturális felelősség vállalására.

– Nem, kösz – feleltem. Már a városi YMCA-terembe jártam. John tudta, hogy már feszélyez, ha fitnesznadrágban kell parádéznom a hallgatók előtt, erőlködve, izzadva és hajlongva a szemük láttára.

Bólintott, tudtomra adva, hogy nevetségesnek tartja eltökéltségemet. Távozása előtt megtorpant az ajtóban.

– Figyelj, tudom, mostanában nem sűrűn hívunk vendégeket.

– Hát nem.

– Értem, de meg akarom hívni az új srácot… Vladimirt, a feleségét meg a kislányukat úszni, mielőtt hideg lesz. Nem ismernek itt senkit… valami ócska lakásban laknak a 29-es útnál… ott akarsz lenni vagy hívjam őket olyankor, amikor nem vagy otthon?

Nem tudtam eldönteni, miféle játszma ez, ha ugyan játszma. Nem tudtam, miből érzékelte, mennyire felzaklatott Vladimir látogatása pár nappal ezelőtt. Említettem, hogy futólag beugrott a könyv miatt. De egy közös délután gondolata fellelkesített. Az, hogy láthatom Vladimir Vladinskit a kertemben, akár a feleségével és a lányával együtt, láthatom, ahogy szégyenlősen, zavartan leveszi az ingét, és kivillan enyhén megereszkedett hasa, láthatom a testét a kapkodva vásárolt fürdőnadrágban, odaadhatom neki a párás söröspoharat, vagy ami még jobb, odavihetem neki a nyugágyba… láthatom, ahogy ugrál a trambulinon, de még halogatja az ugrást, láthatom, ahogy magasba emeli a lányát, nézhetem ilyen hétköznapi pillanatokban, ahogy naptejet ken az arcára, vagy habozik a házba belépni vizes lábbal, mindez vágyakozással töltött el. Képek sora cikázott az agyamban, egyik bensőségesebb és izgalmasabb a másiknál.

– Jó ötlet meghívni őket – mondtam, és reméltem, hogy John nem vesz észre semmi szokatlant a hangomban. – Lehetőleg minél hamarabb. Már a hétvégén, mert utána lehűl az idő. Szombaton állítólag meleg lesz.

– Nekem tökéletes – mondta John, s talán gyanakodott, talán egyszerűen örült, hogy ilyen könnyen beadtam a derekam.

– De van pár dolog, amit előbb meg kellene csinálnod a kertben – mondtam.

– Jézusom – felelte. – Jó. Írj egy listát.

– A komposztládát el kell távolítani.

– Írj egy listát – mondta újból. – Ha tudom, megcsinálom…

– Akkor majd hívok valakit, hogy megcsinálja…

– Megcsinálom. Tudhattam volna, hogy robotolnom kell ezért. – De örült neki, láttam rajta.

– Ha felhívod őket, add meg Cynthiának a számomat, egyeztetjük a menüt.

Bólintott. Aztán a nevemen szólított, én meg ránéztem.

– Hiányzol – mondta, megfordult, és kiment.

Az ajtóban összefutott Aaronnal, a nyakigláb, buzgó angol tanszéki asszisztensünkkel, aki épp a kért fénymásolatokat hozta be nekem. John láttán Aaron lesunyta a fejét, és érthetetlen mormogással az asztalomra tette a kupac fénymásolatot. Megköszöntem, és megkérdeztem, hogy van, mert nagyon kedvelem. Helyes végzős srác, aki hosszú, olvashatatlan verseket ír kitalált fantáziabirodalmak kozmológiájáról. Nem válaszolt, csak szó nélkül kiment, állát a mellére szegezve, rosszallóan szuszogva, mintha legalábbis félpucéron kapott volna rajta Johnnal valami tiltott buja cselekedet közben.

1  Fábri Péter fordítása.