INGO SCHULZE

JÓRAVALÓ GYILKOSOK

regény

Prae Kiadó, Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ingo Schulze: Die rechtschaffenen Mörder.
Roman. S. Fischer Verlag, 2020.

Jelen mű fordítása a Goethe Intézet támogatásával készült.

The translation of this work was supported
by a grant from the Goethe-Institut

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Ingo Schulze, 2021

Hungarian translation © Nádori Lídia, 2021

Hungarian edition © Prae Kiadó, 2021

Fordította: Nádori Lídia

A borítót az eredeti német kiadás ötletének
kreatív felhasználásával Szalay Miklós készítette

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2019

Felelős szerkesztő: Balogh Endre

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-37-9

Anyámnak, Christa Schulzénak

Ki az, aki akár csak sejti egy könyv végét,
amikor elkezdi?

VILEM FLUSSER,
Die Geschichte des Teufels

I. RÉSZ

I. fejezet

Drezda Blasewitz nevű városrészében élt egyszer egy antikvárius, aki könyvei és műveltsége révén, valamint azáltal, hogy csekély hajlandóságot mutatott meghajolni kora elvárásai előtt, egyedülálló hírnévnek örvendett. Nemcsak a helyiek keresték fel őt, és nem csupán Lipcsében, Berlinben vagy Jenában adták kézről-kézre a címét, de még a Keleti-tenger szigeteiről, Rügenről és Usedomról is odautaztak az olvasás szerelmesei. Vállalták a több órás vonat- vagy autóutat, gumimatracon aludtak a barátaiknál, vagy elviselték az olcsó szálláshelyeket csak azért, hogy másnap pontban tíz órakor megkezdjék felfedezőútjukat, amely – a kétórás ebédszünettel megszakítva – este hatig tartott, de olykor éjszakába is nyúlhatott. Létrákon hágtak fel a legfelső polcok magasságáig, a létrafokokon állva egész fejezeteket olvastak el, mielőtt leereszkedtek, majd térden kúszva, mintha lehallgatnák a linóleumot, alaposan megvizsgálták a legalsó polc könyveinek gerincét. A keresők éppen a leginkább kieső zónákban sejtették azokat a műveket, amelyek bármikor betoppanhattak az életükbe, hogy onnantól a világ közepét jelentsék számukra.

Más antikváriusoknak talán bőségesebb volt a kínálatuk, több ritkasággal, tágasabb helyiségekben. Ám aki elzarándokolt Drezda-Blasewitzbe, a Brucknerstraßéra, benyitott a kovácsoltvas kertkapun, végighaladt a sövény és a szemeteskukák mellett, eljutott a ház bejáratáig, megnyomta a fehér, meglazult csengőt az „Antikvárium” feliratú táblácska mellett, türelmesen várta, hogy egy kattanással nyíljék az ajtó, felment a homokkő lépcsőfokokon az első emeletre, és megfogta a „Kérem elfordítani” felirattal ellátott, alumíniumszínű csengőgombot, másra, többre törekedett: arra, hogy bebocsáttatást nyerjen a híres antikvárius, Norbert Paulini birodalmába.

Norbert Paulini leginkább sekrestyésre vagy múzeumi portásra emlékeztetett, ahogy résnyire nyitotta az ajtót, és a rést is óvón kitöltötte a testével, majd szemüvege fölött végigmérte a látogatót, és egy „Mi tetszik?”-kel zavarba hozta, vagy éppen egyenesen illetéktelenné fokozta le azt, aki nem tudta a jelszót. Talán nem ismert rám a könyvek ura? Talán elfelejtette a beszélgetéseinket?

Aki jól válaszolt, beléphetett. Azok is, akik azt mondták, „Csak böngésznék egy kicsit”, és azok is, akik az iránt érdeklődtek, vajon érkezett-e mostanában Thuküdidész német fordításban.

„Üdvözlöm”, felelt ilyenkor Norbert Paulini, nevükön szólította a vendégeket, vagy legalábbis egy elnyújtott „Frau…” vagy „Herr…” megszólítással jelezte, hogy a látogató kisegítheti őt a családnevével. Ilyenkor biccentve ismételte a nevet, mint valami frissen tanult idegen szót, amely érthetetlen módon nem jutott azonnal eszébe.

Időjárástól és évszaktól függően rámutatott az előszobafogasra és az esernyőtartóra, majd öles léptekkel elsietett, de csak azért, hogy rövidesen vissza is térjen, kezében befőttesgumival átfogott könyvcsomaggal, tetején cédulával, rajta az érkező nevével.

„Elképzelhető, hogy akad ezek között, ami érdekelni fogja”, mondta ilyenkor, a gumit bal csuklójára csúsztatva, a cédulát pedig kékesszürke köpenye zsebébe süllyesztve. Majd kérés nélkül beszámolt róla, hogy a kért címhez miért csatolta ezt vagy azt a másik művet is. Közben két tenyere és ujjai becézgették a könyvtárgyakat, rájuk simultak, körülfonták, vagy gyengéden végigsimítottak a sérüléseiken: a védőborító hasadásain, a félig levált gerinceken vagy a benyomódott sarkokon. Sorban helyezte őket maga elé a pultra, s közben jobb keze ujjbegyeivel fáradhatatlanul igyekezett egyenlő távolságra elhelyezni az alsó peremüket a pult szélétől. „Talán egyik-másik kivívja az érdeklődését”, ismételte meg, jelezve egyúttal, hogy a maga részéről befejezte a beszélgetést. Miután egyedül maradtak a könyvvel a kuncsaftok, ritkán történt meg, hogy elhárították az ajánlatokat. A pénzhiány mint indok fel sem merült. Bárki hazavihette magával a könyveket, amint csengett a régimódi tekerős pénztárgép, és a teljes fizetendő összeg egy lepecsételt cédulára került. Előfordult azonban, és nem is ritkán, hogy Norbert Paulini a kuncsaft szeme láttára tépte össze a cédulát, és szó nélkül a kifizetett könyvek tetejére helyezte a vágyott, de ki nem fizetett példányokat. Ha valaki túlzásnak tartotta a nagyvonalúságot és tiltakozott, süketnek tettette magát. Tudta, mi a jó mindenkinek. Ugyan mit számít ilyenkor pár márka ide vagy oda?

Hogy a könyvek költöztek-e be Norbert Paulini lakásának három legszebb szobájába, vagy ő telepedett be a könyvek közé, eldöntetlen maradt. A könyvek és az antikvárius együtt éltek éjjel és nappal; és mivel az utcára néző ablakok előtt juharfák álltak, az udvar felől pedig egy hatalmas gesztenyefa árnyékolta be a házat, a nap- és évszakok folyamatos félhomályba vesztek, ami indokolta, hogy állandóan fel legyen kapcsolva az olvasólámpa.

Norbert Paulini azonban szigorú, sőt: könyörtelen is tudott lenni. Ha például egy látogató, miután átlapozta, rossz helyre tette vissza a könyvet, vagy ha keresztben a többi példány tetejére fektette. Az antikvárius minden körülmények között, kifogást nem tűrve ragaszkodott a maga által alkotott rend betartásához. Mert kizárólag a rend óvta meg a könyveket annak a veszélyétől, hogy ne lehessen megtalálni őket, ami egyet jelentett volna az eltűnésükkel. A rend volt Norbert Paulini hatodik érzékének működési feltétele is. Képes volt a szeme sarkából észrevenni, ha megváltozott a könyvgerincek sorrendje. Ha sérült a gerincek mintázata, azonnal megtalálta a hibát, de a szerzőt és a címet is meg tudta nevezni, még mielőtt a könyv a pénztárgép pultjára került. Addigra ő már készen állt a kiválasztott könyvhöz kapcsolódó további ajánlatokkal. Kétszer fordult elő, hogy egy tolvajt a hiányzó példány összes könyvészeti adatának felsorolásával szólította fel a könyv visszaszolgáltatására. Némelyek természetfölötti képességeket tulajdonítottak neki, vagy lopva körülnéztek, hová rejtette a tükreit.

Kézenfekvőnek tűnt Norbert Paulinit idősödő férfinak tartani. Ám akit nem tévesztett meg az özönvíz előtti szemüvegkeret vagy a feje búbján csillogó tonzúra a sötét, göndör hajkoszorúval körülvéve; aki a széles vállakat és a vastag karokat nem a szürkéskék köpeny alatt hordott kötött kabátnak tulajdonította; aki nem akadt fenn sem az élére vasalt nadrágszáron, sem pedig az ormótlan, ortopédnek tűnő lábbelin, amellyel naponta rótta az antikvárium helyiségeit; és akit nem tévesztett meg nyomdakész, szász dialektussal fűszerezett beszédmódja, hanem, mint én is annak idején, csakis Norbert Paulini arcát nézte, az álcának is beillő külső alatt egy fiatal férfit pillantott meg, akiről senki nem tudta elképzelni, hogy valaha másmilyen volt, vagy hogy valaha másmilyenné válhat.

II. fejezet

Norbert Paulini csecsemőkorától fogva könyvek között élt, szó szerint könyvből volt még a bölcsője is. Édesanyja, Dorothea Schuller, aki Brassóból – erdélyi szász nevén Kronstadtból – származott, a háború zűrzavarában családjával együtt elmenekült szülőföldjéről, majd egymagában, a Weimar melletti Bad Berkában találta magát, ahol abban a reményben, hogy új életre tudja majd kelteni a Bauhaus eszméjét, egy fűtetlen szobában nyomorgott, majd 1949-ben az Ilm-parti parkban megismerkedett későbbi férjével, Klaus Paulinival. Az eltökéltség, amellyel a férfi odalépett hozzá, a jó modora, kellemesen határozott kézfogása és a neve csengése együttesen elegendő volt hozzá, hogy Dorothea úgy döntsön, Drezdába költözik a kedvéért, és hozzámegy feleségül. Klaus akkorra már kitanulta az esztergályos szakmát, és Dresden-Reickben dolgozott, egy üzemben. Dorothea Paulini 1951 márciusában engedélyt kapott rá, hogy könyvesboltot nyisson, benne antikvár részleggel. Apósa, aki lakatosból mozdonyvezetővé képezte át magát, felajánlotta, hogy anyagilag támogatja, de az asszony elutasította a segítséget, amivel magára haragította őt. Igaz, az öreg Paulini, aki erős hangulati ingadozásairól volt híres, nem sokkal később eltűnt Drezdából úgy, hogy a családját sem értesítette a hollétéről.

Dorothea Paulini könyvesboltja a Hüblerstraßén, kőhajításnyira a Schillerplatztól és a „Kék csodának” is nevezett Elba-hídtól, az első naptól fogva virágzó üzletnek bizonyult. A férje szerzett neki egy kétkerekű biciklis utánfutót, amely megkönnyítette a beszerző körútjait. Dorothea Paulininak nem számított a távolság, ha jó könyvekért hívták házhoz. Klaus Paulini, aki a felesége nagy bánatára nem volt olvasó ember, esténként, de még vasárnapokon is elvállalt helyette egy-egy fuvart. Olykor, ha szűkös volt a bevétel, a béréből még ki is egészítette a kasszát.

Dorothea és Klaus Paulini bizakodva nézett a jövő elébe. Újabb háború kitörése nem tűnt valószínűnek. A békéhez ők a maguk módján járultak hozzá: könyvekbe invesztáltak. Minden fölösleges pfenniget beszerzésre költöttek. Ezen akkor sem változtattak, amikor Dorothea teherbe esett.

1953 júniusában Dorothea Paulini fiút hozott a világra – és néhány nappal később egy fel nem ismert fertőzés következtében meghalt. Agnes Paulini, leánykori nevén Abel, a menyének tett ígéretének megfelelően magához vette az unokáját. Azt azonban senki nem tudja, miért nem keresett valakit Klaus Paulini, hogy vezesse tovább az üzletet, miért törlesztette le a felesége hiteleit, és miért tartotta meg a könyveket, amelyek nagy része még mindig dobozokban és ládákban volt.

Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy egy idegent lásson Dorothea pultja mögött? Nem tudott lemondani az álmáról, hogy boltossegédként csöndes és tiszta munkát végezhessen, ahelyett, hogy egy zajos gép mellett áll, amely napról-napra végigvibrál a testén a talpától a hajhagymákig, és kenőolajtól sűrű, elhasznált levegőt fúj az arcába? Vagy valóban az volt a szándéka, amit később többen is állítottak, hogy imádott feleségének könyveit a gyereke számára tartogassa? Munkatársai segítségével a rengeteg könyvet és a kevés polcot a Brucknerstraßéba szállította át, ahol Agnes Paulini két szobát bérelt egy ház – a tulajdonos szerint „villa” – első emeletén. A könyveket, mivel nem fértek el sem a lakásban, sem a pincében, kocka alakú tömbökbe tornyozta fel a tágas padláson. Megbízott egy asztalost, hogy méretre szabott falapok segítségével bútorokká változtassa a könyvtornyokat. Ám ezeket az „oltárokat” a ház statikai tulajdonságaira hivatkozva, a tetőtér három szobájában lakó sziléziai menekültcsalád örömére, végül le kellett bontani. Klaus Paulini, édesanyja bánatára, eladta az ágyakat, és egyforma magasságú könyvkupacokra helyezett matracokon aludtak. Az újszülött kosara is hasonló építményen nyugodott. Azok a könyvek, amelyek sem bútorként nem szolgálhattak, sem pedig a polcokon nem találtak helyet, szorosan egymás mellé helyezett oszlopokban kúsztak fel a falra. A lakás emlékeztett azokéra, akik folyton az éhhaláltól rettegve értelmetlen mennyiségű konzervet, cukrot és lisztet halmoznak fel. Azzal a különbséggel, hogy Pauliniék könyveket raktároztak. A régimódi pénztárgép a varrógépasztalon trónolt, mint egy pöffeszkedő kiskirály.

III. fejezet

Klaus Paulini három műszakot vállalt, ami teljesen felőrölte. Napközben nemigen tudott aludni. A fiát hibáztatta ezért, aki állítása szerint mindig mindent csak hangosan tud csinálni, és követelte az anyjától, hogy vigye a gyereket óvodába, de Agnes Paulini erre nem volt hajlandó. Inkább hosszú, gyalogtúrának is beillő sétákra vitte a gyerekkocsival. Később, amikor Norbert már tudott járni, keresztül-kasul sétált vele Blasewitzben és Loschwitzben, vagy az Elba-parton. Olykor egészen a belvárosig elmerészkedtek, ahol az Ópiac és a Főpályaudvar közötti tágas, füves területen birkák legeltek. Norbert Paulini nem tudott betelni azzal, ahogy a nagymamája ujjaival széthajtotta az állatok piszkos-ragacsos szőrét, ő pedig láthatta és tapinthatta, milyen világos, tiszta és puha az alsó réteg. Agnes Paulini tanította meg elalvás előtt imádkozni, és meg is akarta kereszteltetni, de azt az apa megtiltotta, titokban pedig nem merte megtenni.

Egy napon Agnes Paulini ágyazás közben véletlenül belerúgott a matracot alátámasztó könyvtornyok egyikébe, és több példány kiesett a helyéről. Ahogy visszarakosgatta őket, az egyik könyvet sehogyan sem tudta beilleszteni, mintha valami varázslat folytán eggyel megnőtt volna az építőelemek száma. Inkább zavarában, mint szándékosan kinyitotta, belenézett, és abba se tudta hagyni az olvasást. A neveket nem tudta volna kiejteni, de hamarosan megértette, hogy szerelmi történetről van szó: egy egykori házitanító, aki most pap akar lenni, és volt tanítványának anyja között szövődött a szerelem. Özönvíz előtti történet. Amikor Klaus Paulini hazajött a munkából, ott találta az anyját a szoba közepén, hangos felolvasás közben. Persze, hogy a kicsi nem ért belőle egy szót sem, felelte, amikor a fia kérdőre vonta, de a hangja megnyugtatóan hat a kis Norbertkára. Három nappal később végzett a felolvasással – időnként átlapozott néhány oldalt, ha illetlen dolgokról esett szó –, és csak akkor kapott észbe, hogy a második kötetet olvasta fel. Elhúzta a matracot, és addig nem nyugodott, amíg a kezében nem tartotta az elsőt.

Onnantól fogva folyton felolvasott, lassan és hangosan, amitől az unoka hamarosan rászokott, hogy a nagymamája beszéddallamát zümmögéssel-dünnyögéssel kísérje, egyes szavakat utánamondjon és ismételgessen, amíg Agnes Paulini el nem némult, és a szótagok hangokká nem estek szét. Gyakran előfordult, hogy séta közben Norbert Paulini rámutatott egy házra, közlekedési táblára vagy bokorra, és így szólt: harangütés, trágyavilla, fenyveserdő. Agnes Paulini mindannyiszor kijavította, de be kellett látnia, hogy elkésett. Másnap a gyerek újra rámutatott az „elsőbbségadás kötelező” táblára, és megismételte: „fenyveserdő”. Még olyan is előfordult, hogy Agnes Paulini rámutatott egy pénztárcára, azt suttogva, „pénztárca”, de hiába: Norbert Frau Helene Katénak, a főbérlőnek a kalapját hívta így. A fogalom ugyanakkor nem szorítkozott Frau Katéra, de nem is lehetett általában a női kalapokra alkalmazni.

Ha Klaus Paulini kelt útra a fiával, a sétának csakis egy végcélja lehetett: a felesége sírja. Apa és fia kéz a kézben ment ugyan, de hallgatagon. Kigyomlálták a sírt, megöntözték a virágokat, aztán álltak ott mozdulatlanul – és Klaus csak ekkor kezdett beszélni. Hogy milyen nehéz az élete az asszony nélkül, mennyire megviselik az éjszakai műszakok, de muszáj, mert abból van a pénz; és hogy Frau Kate többször is kártyát vetett neki, és mindannyiszor egy nőt látott az oldalán, aki ráadásul itt van, a közelben. Ám ha utána róla, Norbertről kezdett beszélni, mondhatott akármit: dicsérhette akárhogy, amiért órákig csöndesen figyelte a festőbrigádot a Villa Kate felújításánál, vagy amiért nem sírt a fodrásznál; vagy éppen dorgálhatta, amiért olyan korán kelő és ráadásul hangos is – valahányszor meghallotta a saját nevét, Norbert Paulini sírva fakadt. Így aztán mindig rosszkedvűen tértek haza a sétából.

Néhány hónappal Norbert beiskolázása előtt Agnes Paulininak kórházba kellett vonulnia. Az unokát úgy-ahogy ellátta Frau Kate és az apja, de a kisfiú egyik látogatási naptól a másikig élt. Egyszer, amikor az apa vonakodott bemenni vele a kórházba, Norbert tiszta erőből nekirontott, ami annyira váratlanul érte Klaus Paulinit, hogy elesett.

Mivel Norbert Paulini nem volt hozzászoktatva az egyedül alváshoz, az apja, ha nem éjszakai műszakban volt, a nagymama matracán aludt. Az egyik ilyen éjszakán Norbertet felébresztette valami csattanás, és azt hitte, visszajött a nagymama. De mellette a lélegzetnek másmilyen hangja volt. Nem az a halk hortyogás, amely inkább zümmögésre, sőt: dorombolásra hasonlított, és amelyet időnként cuppogás szakított meg. Norbert azonnal a villanykapcsolónál termett.

Klaus Paulini felriadt. – Elkéstem? – kérdezte hunyorogva, az ébresztőórájára nézett, aztán a fiára. Így, hogy nem volt vele a nagymamája, Norbert szemében a saját apja is idegennek tűnt.

Norbert minden éjszaka felriadt, de nem tudta, mi visszhangzik a fejében és a falak között, mi csörren, mi surrog a vázában és a vitrin üvege mögött. Csak a könyvek hallgattak. Kezébe vette az egyiket és kinyitotta, de a nagymama nélkül a könyv nem szólalt meg. Dühösen hajította el. A könyv egy könyvkupac tetején landolt, mintha éppen oda vágyott volna, mintha az lett volna a végleges alvóhelye.

Voltak éjszakák, amikor Norbert emberi hangokat vélt hallani, noha apja éjszakai műszakban volt, Frau Kate pedig már régen hazament. A kisfiú felkapcsolta a villanyt a szomszédos szobában – és mintha a bútorokat valami titkos megbeszélésen kapta volna rajta: ijedten elhallgattak és dermedten álltak. Még a függönyök is. De Norbert tudta, ha elegendő ideig vár, a bútorok mozgolódni kezdenek, a függönyök ki-behúzódnak az ablakok előtt, és annak mutatják magukat, amik valójában: élőlényeknek, akik ugyanolyanok, mint ő, és mint mindenki más.

Hirtelen meghallotta a villamos énekét a Schillerplatz kanyarjában. Vigasztalóan borította be ez a hang az éjszakai eget. Norbertnek eszébe jutott, hogy a nagymamája is ugyanezt hallja, és őrá gondol. Látta a villamos vezetőjét, egy nőt, aki egyenes derékkal ül, komolyan és koncentráltan forgatva a karokat. Ez a nő most mindenki helyett és mindenkiért ébren van, egészen reggelig, de csak neki bólint. És Norbert még arra gondolt: csak fel kell szállnia a villamosra, az majd elviszi a nagymamához.