Karen Lynch
Rejtek

A sorozat korábban megjelent része:
Rendíthetetlen

Előkészületben:
Renegát

Anyámnak, Margaretnek, és apám,
Sandy emlékének, amiért szeretetteljes
légkörben neveltek, és arra biztattak,
hogy váltsam valóra az álmaimat.

Első fejezet

M

ár azelőtt éreztem, hogy mi lesz a sorsom, mielőtt belém csapódott, és néhány métert a levegőben repülve a falhoz vágódtam.

– Aú!

Szemem előtt csillagok táncoltak, számat elöntötte a vér. Ám ez a fájdalom nem volt fogható az egész testemet átjáróhoz. Úristen, mennyit képes elviselni a test?

Arcom előtt árnyék villant.

– Minden tagod ép? – kérdezte egy skót akcentussal megáldott hang, amelyből inkább a türelmetlenség, mintsem az aggodalom csendült ki.

A hátamra fordultam, és kinyújtottam sajgó tagjaimat, hogy ellenőrizzem, nem tört-e el valamim. Felnyögtem, mikor a vállam felől pattanó hangot hallottam. Örültem, hogy még egy darabban vagyok, és a felettem tornyosuló sötét hajú alakra pillantottam, aki terpeszállásban és csípőre tett kézzel meredt rám.

– Túlélem – hebegtem, ám abban nem voltam biztos, ez örömmel tölt-e el.

Felém nyújtotta a kezét, én pedig habozva elfogadtam, és hagytam, hogy felhúzzon a földről. Amikor elengedett, a falnak dőltem, mert az edzőterem forogni kezdett velem. Terrence és Josh, a másik két növendék is szemtanúja volt dicstelen falnak repülésemnek, akik ahelyett, hogy a saját edzésükkel lettek volna elfoglalva, leplezetlenül minket bámultak. Nem hibáztattam őket. Napi kiképzésem látványosságszámba ment, mint amikor az autópályán baleset történik, amely mellett elhaladva az ember önkéntelenül is lelassít, hogy megbámulja.

Callum keresztbe fonta a karját hordómellkasa előtt, és szemrehányóan méregetett. A nálam jó fejjel magasabb izomkolosszus előtt vezekeltem minden létező múltbéli bűnöm miatt. Legalábbis minden áldott nap ezzel vigasztaltam magam, amikor elgyötört testemet a gyógyító fürdőbe merítettem. Mégis hogy gondolhattam, hogy a kiképzés a lófarkas, csokibarna szemű, mosolygós harcossal jó buli lesz? Öt perc is elég volt arra, hogy ráébredjek, valóságos istencsapása rejtőzik a kedves mosoly mögött.

– Még mindig nem vagy összhangban a Mori démonoddal, és soha nem leszel képes megvédeni magad, ha nem nyílsz meg neki. Ne feledd, a benned lakozó démon nélkül csupán ugyanolyan halandó vagy, mint a többi ember.

Nem egészen ember. Nem mintha Callum vagy bárki itt tudna erről. Csupán néhányan ismerték a titkomat, akik mind jó messzire voltak innen.

– Értem, amit mondasz – perdültem meg. – Csak azt nem tudom, hogyan csináljam. Talán valami gond van a démonommal.

– Nincs semmi baj a démonoddal, nem is nagyon kéne viccelned ezzel – meredt rám még komorabban. – Hogyan akarsz harcossá lenni, ha nem tudsz harcolni?

– Talán nem is akarok harcos lenni.

– Ahhoz képes sok bajt okozol, hogy nem akarsz harcos lenni – nevetett fel Callum.

Én csodálkozva pislogtam, mire ő megrázta a fejét.

– Hallottam a kis kalandjaidról, és hogy egy hónapon keresztül egy egész egység, köztük a két legjobb harcosunk koslatott utánad Maine-ben.

Gúnyos megjegyzése felidézte bennem a sötét hajú, parázsló tekintetű, szürke szemű harcost. Dühösen elhessegettem magam elől a képet.

– A vámpírok miatt, nem miattam voltak ott, és bármikor elmehettek volna. Nem is egyszer mondtam nekik.

– Ennek is hallottam hírét.

Jól láttam a szemében, hogy ezt viccesnek találja?

– Nem sokan mernek Nikolas Dansov útjába állni. Többet várnék attól, aki mégis megtette.

Lépre akart csalni, ám én nem ültem fel neki.

– Bocs, hogy csalódást okozok. Talán másik tanítvány után kellene nézned, aki beváltja a hozzá fűzött reményeket.

Három lépést hátráltam, mielőtt felmordult.

– Mégis hová mész? Még nem végeztünk, és csak akkor mehetsz el, ha én azt mondom. Most pedig vedd fel a pozíciót!

Ennyit a kedves szavakról. Megigazítottam bélelt mellényem, és a Callum által kijelölt területre mentem. Fájdalom hasított a derekamba, és a hátsó felem már előre lázadozott a várható megpróbáltatások miatt, de én minden erőmet latba vetve a kiképzőm felé fordultam. Meglehet, nem vagyok jó harcos, ám ott munkálkodik bennem a büszkeség.

Callum azonban nem ott volt, ahol vártam. Körbenéztem, és megpillantottam az ajtónál, amint két férfival és egy nővel beszélget, akiket még sosem láttam. Ez utóbbi magas és nagyon szép volt, piros színű ruhát viselt, bőre hibátlan, fekete haja a vállára omlott. Észrevettem, hogy a többi tanítvány is abbahagyta, amit csinált, és a nőre meredt. Ő nem zavartatta magát különösebben, smaragdszín szemével körbenézett, és az orra megrándult, amikor megpillantott engem. Majdnem elnevettem magam, mert el tudtam képzelni, hogy nézhetek ki és milyen szagot árasztok kétórányi edzés után Callummal.

Aztán szemügyre vettem a nő mellett álló két férfit. Mindketten magasak voltak, mint a mohiri férfiak, mégis valahogyan másképpen néztek ki. Egyikük hullámos barna hajú és napbarnított volt, míg a másik copfba fogta hosszú szőke haját, amely szoborszerű arcát keretezte. A kék szempár a termet fürkészte; előbb megállapodott rajtam, aztán ismét Callumra nézett. A férfit körülvevő aurából és a többi tanítvány reakciójából arra következettem, fontos ember lehet. A harcosok jöttek-mentek ezen a helyen, képtelenség lett volna ismerni mindegyiket. De szemlátomást én voltam az egyetlen, akinek fogalma sem volt, ki ez a szőke idegen.

Callum a férfira mosolygott, és kiképzői arckifejezését felöltve visszanézett rám. Azt hittem, elmennek, ám a falnak dőltek, és úgy tűnt, maradnak, és megnézik az edzést. Remek. Másra sincs szükségem, mint közönségre, akik végignézik, ahogyan Callum elpáhol.

Gyanakodva figyeltem, amint Callum megáll három méterre tőlem, és számítóan méreget, amitől megtanultam rettegni.

– Nyílj meg a Moridnak, Sara! Érezd az erejét, hagyd, hogy irányítson! Túlélőösztöne erős, és nem akar mást, mint kalauzolni téged. Nélküled nem létezhet.

– Hallod ezt? – kérdeztem a bennem lakozó démontól. – Neked nagyobb szükséged van rám, mint nekem rád, szóval jobban teszed, ha viselkedsz!

Kényszerítettem magam, hogy mindenkit kizárjak az elmémből, csupán Callum arcára összpontosítottam. Szeme villanása egy tört másodperccel a mozdulata előtt mindig elárulta, nem mintha ez sokat segített volna nekem. Leengedtem a démon köré vont falat, és éreztem, örömmel tölti el, hogy kiszabadulhat börtönéből. A belsőmben örvénylő erőmhöz nyúltam, és kézbe vettem egy nyalábot, hátha szükség lesz rá. A démon erősnek bizonyult, de mindketten tudtuk, nem ér fel tündérerőmhöz.

A bennem lakozó Mori és én egyszerre vettük észre, hogy Callum szeme villan, de a démon reagált először. Megpróbálta teljesen kitölteni az elmém, és irányítása alá vonni a testem. Egy másodpercig hagytam is neki – ám ekkor felbukkant a régi emlék. Ismét éreztem a démon perzselő forróságát a bőröm alatt, és ahogy végtelen elméjében tehetetlenül lebegtem.

A falaimat azon nyomban visszaemeltem, majd egy tizedmásodperccel később Callum belém csapódott és a levegőbe küldött. Azonban mielőtt még a falhoz kenődtem volna, egy kéz lerántott, és tulajdonosának izmos mellkasához préselt.

– Azt hiszem, ma már eleget repkedett a kis madarunk, Callum!

A mellkas rázkódni kezdett a nevetéstől, majd az illető leeresztett, és talpam alatt ismét szilárd talajt érzékeltem. Szégyenkezve néztem a szőke férfi smaragdszín szemébe, ám nem láttam benne semmi gúnyt. Mosolya inkább kedvesnek volt mondható.

– Igazat szólsz – helyeselt Callum, miközben rám meredt. – Legalább fél óra a fürdőben, aztán gunnapaszta.

Grimaszoltam egyet, mire Callum arckifejezése szigorúvá vált. Nem csináltam titkot belőle, hogy inkább szenvedtem volna a zúzódásoktól, minthogy magamba tömjem azt szörnyű gyurmaszerű gyógyszert.

– Ha bicegni látlak vacsoránál, én magam tuszkolom le a torkodon – fenyegetett Callum.

Lemondóan bólintottam, mert tudtam, nem üres szavak hagyták el Callum ajkát. Búcsút intettem az idegeneknek, és az öltözőben megszabadultam bélelt páncélomtól. Aztán pedig elhúztam a csíkot, mielőtt Callum belém tömhette volna azt az undorító masszát, ahogyan a kiképzés második napján is tette.

A kiképzőszárny sötét előcsarnokára csend borult, csak egy-két zárt ajtó mögül szűrődött ki a küzdelem zaja. A mohirik rengeteget edzettek, amikor éppen nem a világot váltották meg. Az erődben egyszerre akár harminc-negyven harcos is tartózkodhatott, így az edzőtermek a nap ezen szakában mindig zsúfoltak voltak.

Belöktem a női fürdőbe vezető nehéz ajtót, és megkönnyebbülve szembesültem vele, hogy nincs odabenn senki. A mohiri nők nem voltak szégyenlősek, gondolkodás nélkül levetkőztek egymás előtt, nekem ezt még szoknom kellett. Szerencsés esetben végzek is a fürdővel, mire a többiek ideérnek.

Az első dolgom volt kivenni a szekrényből egy adag gunnapasztát. Ujjal belenyúltam, és fintorogva lenyaltam. Pár másodperccel később kesernyés íz töltötte el a számat, és erőt kellett vennem magamon, nehogy kihányjam a zöld, gyurmaszerű anyagot. De hiába nyeltem le, a kesernyés íz továbbra is ott maradt a számban, és tudtam, hogy legalább öt percbe telik, mire megszabadulok tőle. Néma átkokat szórtam Callum fejére, ahogyan minden edzés után. Ez persze semmin sem változtatott, mégis jobban éreztem magam tőle.

Megszabadultam az átizzadt ruhámtól, majd belemerültem a hat, padlóba süllyesztett, szögletes kád egyikébe. A forró víz enyhülést hozott elcsigázott testemnek. Fogalmam sincs, mi volt a vízben, csupán annyit tudtam, valami mélyen fakadó forrásból ered, amit óriási tartályokban tárolnak valahol az épület alatt, ahol különböző sókat és más anyagokat adnak hozzá. Ennél behatóbban nem is érdekelt, a lényeg csupán az volt számomra, hogy valóban csodát művelt a testtel.

Behunytam a szemem, megpróbáltam kikapcsolni az agyam, és igyekeztem nem gondolni a kiképzésemre és azokra a negatív dolgokra, amelyek másfél hetes ittlétem alatt értek. Nem mintha otthon kellett volna éreznem itt magam. Ahhoz viszont időre volt szükségem, hogy megszokjam az itt élőket és a körülményeket. Mindig is feszélyezve éreztem magam az emberek között, és nehezen kötöttem barátságot, nem úgy, mint Roland és Peter. Fancsali mosolyra húzódott az ajkam. Még egy dolog, amiben fejlődnöm kell.

Mihelyt letelt a fél óra, kikászálódtam a kádból, és a zuhany alá álltam. Megtisztulva, megszáradva és tiszta ruhában hagytam el a fürdőt, és az északi szárny második emeletén lévő szállásom felé indultam. Westhorne a mohirik katonai támaszpontjaként szolgált, ám laktanyákat nem húztak fel ide. Az itteni lakrészem majdnem akkora volt, mint a New Hastings-i, de járt hozzá nappali, konyha és egy óriási fürdőszoba. A bútorzat sokkal impozánsabb volt, mint amihez szoktam, és igencsak lenyűgözött a baldachinos ágy. A kandalló pedig majd jól jön, ha tényleg olyan hidegek az idahói telek, mint amilyennek mondják.

Kitártam az ablakot, és mélyen beszívtam a beáramló friss levegőt. A kilátás merőben más volt, mint amihez hozzászoktam. Hiányzott az óceán, ám a hósipkás bércek minden alkalommal lenyűgöztek.

Bárcsak megmászhatnám őket, akkor talán jobban érezném magam. Mind ez idáig ugyanis eléggé szigorúan fogtak. Már kétszer is elkaptak, és visszafordítottak a kerítéstől. Azt mondták, ez a bevett szokás az új árvákkal szemben, és az én érdekemben teszik, ám a múltbéli szökési kísérleteim bizonyára szerepet játszhattak abban, hogy nagyon is szemmel tartottak. Arra vágytam, bárcsak sétálhatnék az erdőben és megmászhatnám a hegyeket anélkül, hogy valaki a nyomomban loholna. Nem mintha el akartam volna szökni. A semmi közepén állt az erődítmény, a legközelebbi település majdnem tíz kilométerre feküdt. Még ha Butler Falls felé is vettem volna az irányt, a négyezer lakosú városkában több mezőgazdasági bolt volt, mint étterem. Nem valami csábító hely a vámpíroknak, főleg hogy a mohirierődítmény szomszédságában terül el.

Nagy sóhaj kíséretében elfordítottam a tekintetemet az ablaktól, és farmer meg póló után kutattam a nevetségesen nagy szekrényemben. Mégis kinek van szüksége ekkorára? A ruháim alig foglaltak el helyet benne. Pár napja megérkezett otthonról az összes csomagom, amelyek legtöbbje felbontatlanul hevert a padlón. De még ezekkel sem töltöm fel a gardróbszekrényt. Claire – a hölgy, aki az első napon körbevezetett – azt mondta, hitelkeretet állítottak be nekem, és nyugodtan vegyem meg, amire szükségem van, de eddig még nem foglalkoztam vele. Különben is, mivel ki sem tehettem a lábam a táborból, tökéletesen megfeleltek a régi ruháim. Nem mellesleg furának éreztem volna mohiripénzt költeni, hiszen alig ismertem őket.

Meleg kabátot és egy könyvet vettem magamhoz. Ez utóbbi még Nate-é volt, és már olvastam, de az újraolvasástól kevésbé gyötört a honvágy. Betuszkoltam a könyvet a kabát zsebébe, és kiléptem az ajtón.

Miközben lefelé szedtem a lépcsőfokokat, egyre erősödő zsivajt hallottam. Ebédidő volt, ám én a legkevésbé sem kívántam a zsúfolt ebédlőben lenni. Inkább kimentem a hátsó udvarra. Jobbra széles és mély folyó hömpölygött, az határolta egyik oldalról a területet. Arra vettem az irányt, ám az erdő hívása erősebbnek bizonyult. Nem mellesleg mindig volt egy olyan érzésem, hogy valaki figyel, amikor a folyóhoz mentem. Bizonyára szemmel tartottak, nehogy beleessek és megfulladjak.

Elhaladtam egy íjjal és nyilakkal felszerelt csoport mellett; bólintással üdvözöltek, de senki sem szólt hozzám. Bármennyire is szép volt a környék, folyton szembesülnöm kellett azzal, hogy ez katonai övezet. A mohiriknek csupán az Egyesült Államokban több tucatnyi létesítménye volt, amelyből legalább tíz ehhez hasonlított. A többiben inkább közösségi élet folyt, ott nem igazán zajlott kiképzés, ám azokat még Westhorne-nál is jobban védték. Kérdeznem sem kellett, én miért nem oda kerültem. Senki sem akarta megkockáztatni, hogy a vámpírmester egy gyerekekkel teli létesítményre támadjon, ha valahogyan megneszeli, hogy életben vagyok. Ezért inkább ide hoztak.

Otthon, édes otthon.

Fenyőillat vett körbe, mihelyt beléptem az erdőbe. A fák koronája között csupán foltokban látszódott a kék ég, ám a napsugarak mégis behatoltak az ágak közé, és megvilágították előttem a földet. Csend honolt, csak madárfütty szólt. Mély levegőt vettem, és elképzeltem, hogy otthon vagyok New Hastingsben. Szinte éreztem Remy és apró kuzinjai jelenlétét.

Elhessegettem magamtól a gondolatot, mert az erdő sokkal szebb volt annál, mintsem hogy szomorúsággal töltsön el. Zsebre dugott kézzel, céltalanul lődörögtem; megelégedtem azzal, hogy a szabadban vagyok, és egy darabig senki sem nyaggat. Majd könnyebb lesz, vigasztaltam magam mindennap. Itt sokkal több szabály létezett, mint amihez szoktam, de az emberek egyáltalán nem voltak barátságtalanok, csupán mások. Igazságtalan lett volna alig két hét után pálcát törni a mohirik felett, csak mert nem éreztem magam otthon.

Arra gondolsz inkább, hogy nem igazságos ő alapján megítélni őket.

Ha rá gondoltam, attól csak még jobban dühbe gurultam, ezért inkább megpróbáltam elterelni a gondolataimat. Napos tisztásra értem, ahol jó pár fokkal melegebb volt, mint a fák között. Hideg idő volt, majdnem túlságosan is, ám én sokkal jobban éreztem magam a természetben, mint a négy fal között. Behunyt szemmel a nap felé fordítottam az arcom, és elmerültem az erdő csendjében és a föld szagában. Igen, ez jó lesz, gondoltam, és leheveredtem a fűbe a könyvvel a kezemben.

Alig olvastam el két fejezetet, amikor felbukkant egy barna bundájú nyúl, és megtorpant a fák vonalánál. Még ha nem is használom az erőmet, valahogyan kisugárzik belőlem az állatok és más lények felé, hogy nem jelentek rájuk veszélyt. Ám az olyan finom kreatúrák, mint amilyen a nyúl is, némileg gyanakvók maradnak. Letettem magam mellé a könyvet, és egy nyalábnyit küldtem az erőmből a nyúlnak. Orrával a levegőbe szimatolt, aztán megindult felém. Hagytam, hogy közel jöjjön, még akkor sem mozdultam meg, amikor nedves orra hozzám ért. Egészen addig áramoltattam belé az energiát, míg mellém nem feküdt.

Lassan felültem, nem akartam elijeszteni; kezem a hátára tettem, meg akartam keresni, hol van a sérülése. Nem tartott hosszú ideig rábukkanni az egyik felduzzadt lábára. Kezemet rákulcsoltam a sérült területre, és megpróbáltam megállapítani, mekkora a baj.

– Ne aggódj, kispajtás, mindjárt meg is gyógyítalak!

Ismerős melegség áradt szét a mellkasomból a kezemen át a nyuszi lábába, és éreztem, hogy a gyógyító tűz könnyűszerrel helyrehozza a törött csontot és lelohasztja körülötte a duzzanatot. A láb rövidesen rendes méretűvé vált, mire elzártam a gyógyító energiát, és elengedtem az állatot.

– Parancsolj, olyan, mint új korában!

Kíváncsi lennék, Callum képes-e erre. Ez talán nem olyan harcias dolog, de van egy pár dolog a tarsolyomban. Talán jobban tenném, ha a gyógyítást választanám, és az igazi harcosokra hagynám a gyilkolászást.

A nyuszi pár lépésnyi habozás után ismét ráállt a sérült lábára, és megkönnyebbülten vette tudomásul, már nem fáj.

– Viszlát! – engedtem az útjára.

Ismét hátradőltem a fűben, és ki akartam pihenni a gyógyítás fáradalmait, ám nagy meglepetésemre egyáltalán nem éreztem fáradtnak magam. Furának tartottam, mert korábban még a kisebb gyógyítások után is regenerálódnom kellett. Most pedig úgy éreztem, duzzadok az energiától.

Feltápászkodtam, és elindultam. Nem messze volt egy kicsiny tavacska. Láttam a könyvtárban az egyik térképen, ám amikor első ízben szerettem volna felkeresni, feltartóztattak. Talán ezúttal nagyobb sikerrel járok.

– Mi a…? Jaj, ne már!

Megtorpantam, mikor a fejbőröm bizseregni kezdett, és a hajam úgy pattogott, mintha fel lenne töltődve. Mindkét tenyerem és talpam melegedni és viszketni kezdett, karom bőre alatt elektromosság áramlott. Valami susogó hangot hallva lenéztem, és megpillantottam, ahogyan a lábam körül reszketnek a lehullott levelek, holott egyáltalán nem fújt a szél.

Ám amilyen gyorsan jött, pontosan olyan gyorsan véget is ért az érzés. Mi a fene folyik itt? Az elmúlt négy napban immár másodjára tapasztaltam ezt. Úgy gondoltam, minden bizonnyal nimfa énemmel kapcsolatos dolog lehet, mert Aine szerint még fejlődőben van az erőm, ám itt nem akadt senki, akit megkérdezhettem volna erről. Bárcsak tudnám, hogyan léphetek kapcsolatba vele! Megígérte, hogy hamarosan meglátogat, de úgy véltem, a tündérek más felfogással rendelkeznek az időről. Neki a hamarosan jelenthet akár pár évet is. Ki tudja?

– Úh! – horkantam fel, amikor a mellkasom középpontjában előbb viszketést éreztem, majd mintha hideg csomó formálódott volna ott. Ez újnak számított. A hidegség nem fájt, ám kényelmetlen érzés volt, és emlékeztetett arra, hogy pontosan ide szúrták a kést egy hónappal korábban. Aine azt állította, a tündérek meggyógyítottak, de mi van akkor, ha mégis téved? Még ők is bevallották, hogy fogalmuk sincs, miként reagál a testem a pengét beszennyező vámpírvérre.

Megvakartam a mellkasom, és újra nekiindultam azt remélve, a hideg csomó szertefoszlik majd. A mögöttem tornyosuló erődítmény felé vettem az irányt, mire nagy megkönnyebülésemre a mellkasomat szorító érzés enyhült. Bármi legyen is ez, úgy fest, magától elmúlik.

– Valaki megint rossz kislány volt!

Majdnem fél métert ugrottam a levegőbe, miközben megperdültem, hogy szembenézzek azzal, aki mögém lopódzott. A vörös hajú harcos tőlem alig három méterre ingatta a fejét, arcára az a kifejezés ült ki, mintha rajtakapott volna valami csintalanságon.

– Ne csináld ezt velem! – mordultam fel.

– Mit? – csendült fel egy másik hang, mire rövid sikoly hagyta el a szám, mert ismét megperdülve a vörös hajú harcos tükörképét pillantottam meg magam előtt. – A fenébe is, srácok, a sikítófrászt hozzátok rám!

Kacagás járta be az erdőt, amint az ikrek kétfelől közeledtek felém. Seamus és Niall olyannyira hasonlítottak egymáshoz, hogy szerintem még az anyjuk sem tudta megkülönböztetni őket. Ugyanolyan magasak voltak, zöld szeműek és tűzvörös hajúak, kimondottan jóképűek. És most éppen ugyanolyan vigyor ült az arcukon.

– Mégis merrefelé kódorogsz ezen a szép napon? – tudakolta az egyikük, szerintem Niall.

– Csak sétáltam egyet, már visszafelé megyek. Ti is nyugodtan folytathatjátok az őrjáratozást, vagy bármit is csináltok itt.

– Hacsak nem a hegyek között tervezed tölteni az éjszakát, akkor rossz irányba tartasz – közölte a másikuk, szerintem Seamus.

Hegyek? Valószínűleg megzavarodtam az iménti élménytől, és irányt tévesztettem.

– Na, gyere, forduljunk meg! – szólaltak meg az ikrek, mire feltartottam a kezem megállásra intve őket.

– Magam is visszatalálok. Csak mutassátok meg, melyik a helyes irány.

– Ne haragudj, de parancsot teljesítünk!

– Ne már, srácok!

Tiltakozásom süket fülekre talált, és kénytelen-kelletlen az ikrek társaságában léptem rá a visszafelé vezető útra. A srácok körültekintőek voltak, mintha minden fa mögül veszély leselkedne ránk, úgy vigyáztak rám, mint a hímes tojásra… vagy inkább egy fogolyra.

– Csak friss levegőt akartam szívni. Nem kell úgy kezelnetek, mint egy szökevényt!

A jobbomon lévő ikerfiú – időközben feladtam, hogy megállapítsam, melyikük – nyitotta szólásra a száját:

– Nem ugyanezzel jöttél, amikor először csíptünk nyakon?

– Dehogynem, ezzel jött, mi meg majdnem bedőltünk annak a mosolynak – kontrázott a másik.

– Ez már majdnem egy hete történt. Meddig fogjátok még felhánytorgatni?

– És mi van a három nappal ezelőttivel? – kérdezte a balomon álló fiú.

– Vagy amikor legutóbb is a tó felé indultál? – toldotta meg a jobb oldali.

– Honnan tudtok ti erről?

– Sok történetet mesélnek rólad – küldött felém félszeg mosolyt.

– Pontosan ezért nem tehetsz lóvá bennünket ugyanazzal a mesével – tette hozzá a másik.

Egyre ritkult az erdő, és kisvártatva megpillantottam annak az épületnek a kőfalait, amelyet jelenleg otthonnak hívok. Kiértünk a fák közül, és ráléptünk a zöld gyepre.

– Innen már egyedül is hazatalálok!

Egyikük sem vette a lapot, és nem tágított mellőlem. Karba tett kézzel lépdeltem közöttük. Senki nem beszélt nekem arról, hogy mohirivédelem alatt állni annyit tesz, mintha a fiatalkorúak börtönébe dugtak volna. Az ikrek ugyan nem vették túlságosan komolyan magukat, ám bárhogy is nézzük, attól még az őreim maradtak.

Az edzőszárny melletti udvar felé közeledtünk, ahol két férfi állt, és amikor már majdnem odaértünk, kíváncsi pillantást vetettek ránk. Még ketten tűntek fel a színen, akikben Callumöt és az edzésen korábban felbukkanó szőke férfit ismertem fel. Az előbbi gúnyosan mosolyogva bólintott, a másik férfi arca kifürkészhetetlen maradt.

Szó nélkül otthagytam az ikreket, és az ajtó irányába indultam, mert el akartam palástolni a dühöm és a szégyenem. Megígértem, hogy adok ennek a helynek még egy esélyt, de mégsem ment. Ha ilyen mederben folyik innentől fogva az életem, akkor ki akarok törni innen.

Már majdnem az udvar boltíves átjárójához értem, amikor kiáltások harsantak fel, mire hátranézve a két férfi kővé dermedt arcát pillantottam meg. Mi történhetett? Szívem majd’ kiugrott a helyéről, mert azt hittem, egy csapatnyi vámpírral szembesülök.

Ám csak annyit láttam, hogy az ikrek, Callum és a szőke férfi kardot ránt.

– Fuss! – üvöltötte az egyik iker, aztán balra kapta a fejét.

Követtem a tekintetét, és ekkor láttam meg, hogy két óriási szörnyeteg csap le ránk. Rám.

Második fejezet

A

harcosok kivont karddal vettek körbe, mielőtt ráeszmélhettem volna, mivel állok szemben. A két szénfekete teremtmény akkora volt, hogy egy dán dog eltörpült volna mellettük. Masszív állkapcsukban óriási tépőfogak villantak meg.

Már több mint egy hónapja nem láttam a két bestiát: a napfényben ugyanolyan félelmetesnek tűntek, mint a portlandi pince félhomályában. Akkoriban az erőmmel szelídítettem meg őket, ám most egyáltalán nem úgy néztek ki, mintha a parancsomra várnának. Néztem, ahogyan összecsattantak az óriási agyarak, nyál fröcskölt ki a pofájukból, miközben felénk tartottak.

A négy férfi kivont karddal nézett szembe velük, nekem pedig kiszáradt a szám a félelemtől. Nagyon keveset tudtam a pokol kutyáiról, még azzal sem voltam tisztában, vajon a mohirik felveszik-e velük a versenyt. Abban sem bíztam, hogy erőmet latba vetve megint legyűröm őket.

Mit is mondott Nikolas róluk? Most már a te kutyáid. Ha új gazdára tesznek szert, hihetetlenül hűségesek maradnak. Tényleg igaz lehet? Nekem engedelmeskednek?

Elhátráltam a férfiaktól, akiket túlságosan lefoglaltak a fenevadak. Amikor már jó pár méter választott el tőlük, hátat fordítottam nekik, és bal felé szaladtam, miközben gyűjtöttem magamban az erőt. Ha Nikolasnak igaza van, akkor a pokol kutyái nem bántanak, hiszen én vagyok a gazdájuk. Ám ha téved… Nagyot nyeltem. Nem akartam belegondolni ebbe az eshetőségbe.

Megtorpantam és megperdültem, amint a kutyák irányt változtattak, és egyenesen felém tartottak. A harcosok rám pillantottak, én pedig láttam halálra vált arcukat, amikor ráébredtek, mit is csináltam. Ők is a kutyák nyomába eredtek. Korábban már láttam, milyen gyorsak a mohiri harcosok, ezért tudtam, hamar odaérnek, és harcba bocsátkoznak a kutyákkal. Valamit tennem kell, mielőtt túl késő lesz.

– ÁLLJ! – üvöltöttem torkom szakadtából, és a bennem felgyülemlő erő miatt oly módon töltötte be a teret a hangom, mint még soha.

A mohirik és a kutyák egymástól karnyújtásnyira hőköltek hátra, és meghökkenve meredtek rám. A torkomhoz kaptam. Tényleg belőlem jött ki ez a hang?

– Senki se mozduljon! – tettem hozzá immár halkabban, ám amikor az egyik ikerfiú szólásra nyitotta volna a száját, beléfojtottam a szót: – Ismerem őket, úgy hiszem, elbírok velük.

Fogalmam sem volt, vajon tényleg így van-e, de nagyon jól hangzott, és felbátorított az is, hogy a kutyák engedelmeskedtek a parancsomnak, és megálltak.

Mielőtt bárki is tiltakozhatott volna, a lábam elé mutattam, és a lehető legparancsolóbb hangomon szóltam:

– Hozzám!

A két kutya oldalra döntötte a fejét, és engem bámultak, mintha nem tudnák, engedelmeskedjenek-e a parancsnak.

– Hozzám! – ismételtem meg hangosabban.

Nem igazán hittem benne, hogy menni fog. Még a Daisy nevű beagle-ünk sem nagyon hallgatott rám, holott megmentettem az életét, és hagytam, hogy az ágyamban aludjon. Így hát némiképp váratlanul ért, amikor a két pokolbéli dög odajött, és megállt előttem. Úristen! Elakadt a lélegzetem, amikor szembe találtam magam két vörösen izzó szempárral és két rémisztő pofával. Döglesztő bűz áradt belőlük, alig bírtam megállni, hogy ne hessegessem el a nyers hús és a borzasztó lábszag elegyét az orrom elől. Remélem, nem most faltak fel valakit.

– Ül! – utasítottam őket, mire engedelmesen így tettek.

Még így is olyan hatalmasak voltak, hogy egy magasságban volt a szemünk, ám szerencsére már nem tűntek olyan félelmetesnek.

– Okos kutyák! – dicsértem őket, és igyekeztem nem okádni a förtelmes kipárolgásuktól. Eltekintve a méretüktől, vörösen izzó szemüktől és csonttörő állkapcsuktól, egyszerűen nagy testű kutyáknak látszottak.

– Hogy kerültetek ide?

Elkezdték csóválni a farkukat, mire megkönnyebbülten felsóhajtottam. Megsimogattam az egyiküket a füle mögött, erre az nekem dőlt, és súlyával majdnem felborított. A másik kutya szűkölve nyüszített, úgyhogy megveregettem a másik csípőmet, és egy pillanattal később két óriási pokolfajzat ölelésében találtam magam, akik versengtek a figyelmemért. Felötlött bennem, hogy talán én vagyok az első, aki kedvesen bánik velük. Az ilyen kutyákat egyetlen célból tenyésztik: ölni. Fegyverként szolgáltak, és a fegyvereknek nincs szüksége szeretetteljes törődésre.

Vakargattam a fülük tövét, és grimaszba torzult az arcom, amikor két hosszú és nyálas nyelv össztüzébe került.

– Ez nem valami pokolbéli viselkedés – próbáltam eltolni a fejüket, ám ők nem adták fel. – Na jó, most már elég!

Aztán amikor erre sem hagyták abba, rájuk parancsoltam:

– Fekszik! – mire a két kutya azonnal abbahagyta a játékot, és engedelmesen lefeküdt.

Legalább jólneveltek voltak.

A kabátom ujjával megtöröltem az arcom, és megigazítottam csapzott fürtjeimet. A mozdulat közben figyeltem fel rá, milyen csend vesz körbe bennünket. A négy férfi hitetlenkedve meredt rám. Halkan felsóhajtottam, hogy csupán a kutyák hallhatták. Már csak ez hiányzott – hogy megint a figyelem középpontjába kerüljek.

Amikor felocsúdtak, az ikrek elindultak felém, mire a kutyák rájuk vicsorítottak. Niall és Seamus hátrahőkölt.

– Nem szabad! – mondtam nekik, és a nyakukra tettem a kezem.

Abbahagyták a morgást, ám éreztem, hogy továbbra is ugrásra készen állnak. Most mihez kezdjek?

– Ha nem láttam volna a két szememmel, akkor nem hinném el – szólalt meg az egyik ikerfiú anélkül, hogy levette volna tekintetét a két kutyáról.

– Én látom, mégsem hiszem el – csóválta a fejét a másik.

Éreztem, hogy a pokolfajzatok idegei pattanásig feszültek, és fogalmam sem volt arról, hogyan állíthatnám meg őket, ha netán elszabadulnak. Velem engedelmesnek bizonyultak, ám a felfegyverkezett emberekre szemlátomást veszélyt jelentettek.

– Le tudnátok engedni a kardotokat?

Egyikőjük sem engedelmeskedett, úgy meredtek rám, mint akinek elment az esze. Persze megértettem habozásukat, hiszen a kutyák félelmetesen néztek ki, ám én nem láttam más békés megoldást.

– Engem védenek, ti pedig nagyon veszélyesnek tűntök – magyaráztam, miközben továbbra is a kutyák fejét simogattam. – Nem tudják, hogy nem jelentetek veszélyt rám nézve, szóval eltennétek a kardotokat?

Elsőként a szőke harcos engedelmeskedett, a hüvelyébe dugta a kardját. Aztán a többiek is követték, és mire az utolsó fegyver is a helyére került, a kutyák is leültek.

– Na ez így már megteszi. Gondolom, egyikőtök sem tudja, hogy kerültek ide a kutyáim.

– A te kutyáid? – hüledezett az egyik iker.

– Nem úgy néz ki, mintha más lenne a gazdájuk – simogattam meg az egyik óriási fejet.

Callum felnevetett, a szőke harcos elismerő pillantást küldött. Seamus és Niall úgy meredt a másik kettőre, mintha azt várnák tőlük, mondjanak valamit. Amikor senki sem szólt, az egyik iker törte meg a csendet:

– Tegnap bukkantak fel, de ennél többet nem tudok. A bestiatartás nem az én feladatköröm.

– Vannak itt más állatok is?

– Hahh! Nem igazán nevezném őket állatnak, de igen, akad pár a manézsban.

Hirtelen a ketrecbe zárt aprócska trollok képe villant fel előttem, mire harag öntött el.

– A manézsban? Mutogatjátok őket?

– Ez csak egy név, semmi más. Ott tartjuk azokat a lényeket, amelyeket elkapunk, ameddig ki nem találjuk, mi legyen velük.

– Látni akarom! – vágtam rá, ám mivel nagyon úgy nézett ki, mint aki tiltakozni akar, tovább ütöttem a vasat. – Ha a kutyáim oda kerülnek, mindenképpen látni akarom a helyet. Egyébként meg hogy tervezted odavinni őket?

A pokolfajzatokra pillantott, aztán felsóhajtott:

– Gyere utánam!

Tisztes távolságot tartva követtem, ahogy a birtok végében található kőépületek felé vezetett. A két kutya mellettem jött, szüntelenül forgatva a fejüket, hátha valahonnan veszély leselkedik ránk.

Amikor Claire körbevezetett, ide nem hozott el, én pedig azt hittem, itt fegyvereket tartanak vagy még több edzőterem található. A legnagyobb épület kétszintes volt, és csupán az emeleten sorakoztak ablakok, a tetejét pedig kupola fedte, ami úgy tűnt, mintha vastag üvegből épült volna, ám valószínűleg nem abból, hanem valami erősebb anyagból készült. Csupán egyetlen bejárat volt, egy masszív acélajtó, amelyet vezetőm erőteljes mozdulattal rántott fel, és a kutyákkal együtt előretessékelt minket.

Egyáltalán nem erre számítottam: odabent tágas és világos kétszintes tér látványa fogadott, amelyben nyolc különböző méretű, ráccsal elzárt beugró állt. A cellákat tömör fal választotta el, valószínűleg azért, hogy a szomszédos lakók ne zavarják egymást, a bejáratukat pedig fémrács zárta le. A belsejükbe nem lehetett belátni, ám a terem túlsó végéből érkező neszezésekből arra következtettem, legalább az egyiknek lakója van.

– Körbenézhetek…? Melyik is vagy te?

– Seamus – vigyorgott rám. – De előbb zárd be a kutyáidat, mert a többiek idegesek lettek tőlük. És én is.

– Hová tegyem őket?

Utáltam rácsok mögé zárni az állatokat, ám a józan eszem azt súgta, a pokol kutyái nem kószálhatnak szabadon. Legalábbis még nem.

– Oda – mutatott Seamus az első, legalább hat méter széles és öt méter hosszú ketrecre. Volt rajta egy rés, ahol ételt és italt lehetett betolni a lakóknak, és a ketrec végében megpillantottam egy nyílást, amely valami barlangszerűbe vezetett.

– Gyerünk, befelé! – parancsoltam rá a két kutyára, akik egy pillanatig haboztak; azt hittem, nem is fognak engedelmeskedni.

Nem is hibáztathattam volna őket. Én sem szívesen vonultam volna önként ketrecbe. Aztán végül minden bonyodalom nélkül bementek, én pedig rájuk zártam az ajtót.

– Mindennap eljövök hozzátok – ígértem nekik. – Talán még sétálni is elvihetlek titeket, ha jól viselkedtek.

Seamus olyan arcot vágott, amelyből világossá vált előttem, hogy senki sem bízna meg annyira a pokolfajzatokban, hogy hagyná őket szabadon kószálni. Erre valami megoldást kell majd találnom. Hozzám tartoznak, én pedig nem akarom rács mögött tartani őket.

Seamus megvizsgálta a kapu zárszerkezetét, miután bezártam.

– Nem úgy tűnik, mintha valami gond lenne vele. Akkor hogyan szabadulhattak el?

– Talán valaki elfelejtette bezárni a ketrecajtót.

– A zárak automatikusan záródnak, és vezérlőpulton keresztül vagy kódolt kulccsal nyithatók – csóválta meg a fejét. – Szólok a biztonságiaknak, hogy ellenőrizzék a biztonsági kamerák felvételeit.

Körbehordoztam a tekintetem, és megpillantottam a magasban rögzített biztonsági kamerákat. Minden ketrecre jutott egy, kettő pedig a bejáratot pásztázta. Persze ha veszélyes lényeket tartanak fogva, érdemes őket szoros felügyelet alatt tartani.

Magára hagytam Seamust, és a többi ketrec felé indultam, mert furdalt a kíváncsiság, vajon miféle teremtményeket rejthetnek. Az első három üresnek bizonyult, ám a szívem szaporábban vert, amikor füstfellegeket pillantottam meg a negyedikből kiáradni.

– Vigyázz, ne menj közel hozzá! – figyelmeztetett Seamus, én pedig pont akkor láttam meg a ketrec belsejét.

Tanácsát megfogadva a folyosó ketrectől távolabbi szélére húzódtam, és megfordultam, hogy meglássam, mi rejtőzik a rácsok mögött. Leesett állal és kimeredt szemmel álmélkodtam az elém táruló látványon.

– Micsoda?! Sárkányt is tartotok itt?!

A füstfellegeket eregető, zöldesbarna lényre meredtem, amely krokodilszerű, zöld szemével állta a tekintetem. Szárnyait behúzva, a teste mellett tartotta, és a ketrec végében ugrásra készen lapult. Sárkány létére elég kicsi volt, alig érte el egy bika méretét, ezért úgy véltem, még sárkánysüvölvény lehet. Ezek a lények nem számítanak őshonosnak Amerikában, és nekem fogalmam sem volt, hogyan kerülhetett ide.

– Nem sárkány, hanem sárkánykígyó – lépett mellém egy olajbarna bőrű, rövid fekete hajú férfi. – És igencsak vehemens fajta. Öt embert megégetett, kettőt pedig megölt Utahban, mielőtt elkaptuk volna.

Próbáltam felidézni, mit olvastam a sárkánykígyókról. Kisebbek és gyorsabbak, mint a sárkányok, ám nem olyan erősek. Nem tudnak akkora tüzet okádni, és két lábuk van négy helyett. Míg a sárkányok intelligensek, a sárkánykígyók közelebb állnak az állatokhoz, afféle szárnyas krokodilok, és ezekhez hasonlatosan halálos veszélyt is jelentenek.

– Mi lesz vele? – borzongtam meg.

– Argentínában van egy hely, ahol vámpírvadászatra képzik ki őket. Addig tartjuk itt Alexet, míg nem küldenek érte valakit. Ne menj túl közel hozzá! Egy méterre is kilövell a lángja, és gondolkodás nélkül használja képességét.

– Alex? – robbant ki belőlem a kacagás. – Alexnek neveztétek el?

– Az egyik férfi ragasztotta rá a nevet azok közül, akik elkapták – kuncogott a sötét hajú mohiri. – Azt mondta, nagyon emlékezteti a bátyjára.

Megráztam a fejem, elmosolyodtam, és előrenyújtottam a kezem:

– Sara vagyok.

– Én pedig Sahir. – Sötét szeme melegen csillogott. – Sokat hallottam rólad.

– Ja, persze, ahogyan mindenki – grimaszoltam. – A harcosok többet pletykálkodnak, mint a lányok a sulimban.

Sahir őszintén felnevetett, amivel azonnal a szívembe lopta magát. A kutyák ketrece felé indult, én pedig a nyomába szegődtem. Az állatok morogtak rá, de ő nem törődött velük.

– Már igen sok lény megfordult a kezeim között, de pokolfajzatokhoz még nem volt szerencsém. Nagyon ritkák. Amikor elmesélték, hogyan fogtátok be őket, be kell vallanom, azt hittem, kitalált történetet hallok. De aztán láttam, ahogy besétálsz velük.

– Ennél durvább dolgot még nem láttam – szólalt meg Seamus, aki végre felhagyott a zár vizslatásával. – Azt hittem, valakit a másvilágra küldenek, amikor észrevettem, hogy felénk tartanak. Sahir, szerinted hogyan szabadulhattak ki?

– Senki sem járt itt tegnap este óta, amikor is behozták ide őket – csóválta a fejét Sahir. – A kulcs pedig az én irodámban van. Meg kéne néznünk a kamerák felvételeit.

Az épület hátsó traktusában lévő, fényárban úszó irodába kísértük a fekete hajú mohirit, ahol néhány kattintással elővarázsolta a felvételt.

– A felvételeket központi adatbázisban tárolják, de a megfelelő engedéllyel bármely számítógépről hozzáférhető – magyarázta, miközben a kutyák ketrecét pásztázó kamerára kattintott.

Megnyitotta a felvételt, és visszatekert rajta egy órát. Aztán addig pörgette előre, míg meg nem láttuk, hogy kinyílik az ajtó, és a szörnyetegek elhagyják a ketrecet. Aztán a kültéri kamerákra váltott, amelyek felvételein láttuk, ahogy a kutyák kilökik a bejárati ajtót, és kirontanak az épületből.

– Az lehet, hogy véletlenül nyílt ki az ajtó? – tettem fel a kérdést, ám a tekintetükből világossá vált, egyáltalán nem valószínű.

– Nem sokan tudják, hogy itt vannak, és nem igazán értem, miért engedné valaki szabadon őket – vakarta meg az állát Seamus.

– Elővigyázatosságból kérni fogom, hogy tegyenek még egy zárat a ketrecajtóra – jelentette ki Sahir, miután még egyszer megnézte a felvételt. – Annak örülök, hogy Alex nem szabadult ki.

– Én is.

Megborzongtam a gondolatra, hogy egy sárkánykígyó száll szabadon, és hamuvá égethet bárkit.

Miután megnéztük a felvételeket, Seamus magunkra hagyott, mert másutt akadt dolga. Én még egy órát maradtam a kutyákkal, és egy kicsit beszélgettem Sahirral, aki szintén újnak számított Westhorne-ban. Az enyik kenyai létesítményből érkezett ide, előtte pedig Afrika és a Közel-Kelet különböző tájain élt. Afganisztánból származott, ám a természetfeletti lények iránti érdeklődése messze vetette szülőföldjétől. Inkább tudósnak, mintsem harcosnak tartotta magát, és szemlátomást nagy figyelmet fordított a gondjaira bízott lényekre. Elmesélte, hogy kevesen látogatják a manézst, de engem mindig szívesen fogad, ha a pokolfajzataimhoz jövök.

Sokkal jobb kedvemben voltam, amikor délután visszatértem a főépületbe. Fura volt, hogy ennyi szabadidőm van, de itt nem voltak rendszeres foglalkozások. A mohirigyerekek tizenhat éves korukig jártak iskolába, aztán megkezdődött a harci kiképzésük harcmesterek felügyelete mellett. Rajtam kívül még hat tanítvány volt itt, és úgy vettem észre, rájuk több feladatot szabtak, mint rám. Délelőttönként Callum vett kezelésbe, ám a délutánjaim többnyire szabadok voltak. Callum azt állította, hagynak némi szabadságot, hogy megszokjam a környezetem, mielőtt elkezdődik a teljes kiképzésem. Nyolc óra azzal a barommal? Már alig várom!

A szobám rejtekében bekapcsoltam a vadiúj laptopomat, amelyet még az első nap kaptam meg. A régi ócskavasnak tűnt mellette, és hálával töltött el, hogy a mohirik szeretik a technológiai újításokat. A betárcsázós modemem szerencsére már a múlté.

Először mindig az új postafiókomba jelentkeztem be, amelyet David, a hackerbarátom regisztrált nekem. David is a vámpírmester elől bujkált, ezért eléggé paranoiás volt a kommunikációt illetően, ami közös múltunk tekintetében egyáltalán nem számított rossz dolognak. Azt is megmutatta, hogyan ellenőrizzem, telepítettek-e kémszoftvert a mohirik a gépre. Utáltam, hogy ilyen bizalmatlannak kell lennem, de biztosra kellett mennem. Szerencsére semmi ilyesmit nem találtam.

Egy üzenet várt Davidtől; érdeklődve nyitottam meg, hátha szolgál valami újdonsággal. Tisztában voltam azzal, hogy a mohirik minden bizonnyal Madeline és a vámpírmester nyomába szegődtek, ám az elmúlt másfél hétben semmilyen információt nem kaptam. Ezért mi ketten megindítottuk saját kutatásunkat, mondjuk David végezte a munka oroszlánrészét, de ő is annyira elkötelezett volt, hogy rábukkanjon anyámra, mint én.

A legutóbbi nyom sajnos hamis volt. Van még néhány, páran segítenek. Pár hétbe beletelik, de ha M. az országban van, megtalálom. Majd jelentkezem. Vigyázz magadra!

Újra elolvastam az üzenetet. David tényleg jó volt abban, amit csinált, és lefogadom, az ismerősei is. Ha valaki ráakadhat Madeline nyomára, akkor ő az. Ha rálel, majd kifaggatjuk a vámpírokról. Azt még nem találtam ki, mivel tudjuk majd szóra bírni, de ami késik, nem múlik. Talán a pokolfajzatoktól majd megretten.

Már vagy századjára próbáltam magyarázatot találni arra, vajon miért nem veszi fel a telefont és árulja el a mohiriknek, ki a vámpírmester. Miért kéne menekülni, ha ki lehet iktatni azt, ami elől menekülsz? Ő harcos, vámpírvadász. Nem kéne megfutamodnia a szörnyetegektől, hanem inkább kaszabolnia kellene őket, és felfednie a vámpírmester identitását. Meguntam, hogy azon merengjek, miért nem dobta fel a mestert, pedig azzal meg tudott volna védeni engem. Madeline már nagyon régen nyilvánvalóvá tette, hogy nem munkálkodnak benne anyai ösztönök.

Kijelentkeztem a fiókból, és körbenéztem az üzenőfalakon. Wulfman szerint Maine-ben nagy a csend, amiből azt szűrtem le, azért, mert minden vérfarkas feszülten figyel a múlt havi vámpíraktivitás nyomán. Nate miatt is aggódtam, de Roland folyton biztosított, hogy Maxwell kézben tartja a helyzetet, és a falka rajta tartja a szemét a nagybátyámon.

Az ország többi része nem volt olyan szerencsés, hogy vérfarkasok őrizzék: legalább kéttucatnyi, vámpírokkal összefüggésbe hozató eltűnésről olvastam Kaliforniában, Texasban és Nevadában. Megborzongtam, amikor arra gondoltam, mit érezhettek azok az emberek, akik az ilyen szörnyetegek keze közé kerültek. Még mindig rémálmok gyötörtek Eli miatt, pedig megöltem. Nem ringattam illúziókba magam: ha mások lettek volna a körülmények, könnyen ott hagyhattam volna a fogam. Ha mondjuk Nikolas és a vérfarkasok később érnek oda. Ha Eli nincs túlságosan elfoglalva a szónoklatával ahhoz, hogy észlelje, amikor a késért nyúlok.

Megcsörrent a telefonom. Csakis Roland vagy Nate lehet az, mert másnak nem kötöttem az orrára ezt a számot. Széles mosoly ült ki az arcomra, mihelyt felvettem.

– Sokkal jössz nekem, démonlány! – évődött Roland azon a néven szólítva, amelyet múlt héten ragasztott rám.

– Ha nem hagyod abba, többé nem állok szóba veled! – morogtam, és hátradőltem a székben.

Felnevetett a gyenge próbálkozáson, hiszen mindketten tudtuk, ez sosem fog bekövetkezni.

– Biztos vagyok benne, hogy megbocsátasz nekem, ha elmesélem, ma egy bizonyos barlangban jártam.

– És? – rándult össze a gyomrom.

– Nagyon nehezen tudtam megközelíteni. Nem tudtál volna egy kevésbé veszélyes búvóhelyet választani?

– Remy találta, és ismerd be: tökéletes. Most pedig mondd, csupa fül vagyok.

– Tudod, milyen hideg van ott? Még mindig nem engedtek fel a lábujjaim.

– Roland!

– Az üzenet kézbesítve és megválaszolva – sóhajtott fel.

– Megválaszolva? Ő is hagyott nekem üzenetet? – Előrehajoltam, szívem szaporán vert.

– Inkább valami irkafirkának nevezném a barlang falán. Lefotóztam. Fogalmam sincs, ki tudod-e silabizálni. Mintha hieroglifák lennének. Küldöm mindjárt.

Megint beléptem a fiókomba, és röpke harminc másodperc múlva már meg is kaptam Roland üzenetét. Amikor megnyitottam, a képre meredtem, és kisvártatva könnyek szöktek a szemembe. Már az is elég nehéz volt, hogy magam mögött hagyjam az otthonom, ám Remytől búcsú nélkül elválni úgy fájt, mintha egy részem meghalt volna. Hosszas könyörgésem után Roland belement, hogy hagy a nevemben egy rövid üzenetet a barlangban. Remy nem tud emberi nyelven olvasni, ám én megtanultam leírni pár trollkifejezést. Ezt üzentem neki: Hiányzol: Sara. Mire ezt írta vissza: Te is nekem, barátom.

– Mit írt a kis barátod?

Lefordítottam Rolandnek, mire türelmetlenül felhorkantott:

– Ennyi? És ezért fagyott be majdnem kétszer is a seggem, amikor lemásztam? Ezt akár én is megmondhattam volna neked.

– Nem ismered a trollokat, Roland. Megvan a saját szabályrendszerük, és az idősebbek nagyon szigorúak. Ha megmondták Remynek, hogy tartsa távol magát tőlem örökre, akkor így is fog tenni.

– Lehet, hogy nem ismerem a trollokat, de láttalak Remyvel – sóhajtott fel Roland. – Sosem fogom elfeledni, hogyan találkoztunk. Bárki is parancsolna rá, az a troll sosem szűnne meg a barátod lenni.

Roland többnyire bohókás és kelekótya volt, én pedig hajlamos voltam megfeledkezni róla, olykor milyen bölcs is tud lenni.

– Igazából csak szerettem volna tőle hallani ezt. Köszönöm, hogy megtetted értem. Te vagy a legjobb!

– Tudom. Sokszor hallom.

Dühösen néztem, aztán kirobbant belőlem a nevetés.

– Jó tudni, hogy bizonyos dolgok sosem változnak.

– Mit is mondhatnék? – nevetett velem. – Szeretnek a nők.

– Reménytelen vagy, tudod? Majd találkozol valakivel, aki nem dől be neked, én pedig remélem, hogy megismerhetem majd őt.

– Már találkoztam vele, összetörte a szívem az általánosban.

– Ne gyere ezzel megint!

Behunytam a szemem, mert még mindig szégyelltem magam amiatt, hogy Peterrel bevallották, mindketten belém voltak zúgva.

– Lefogadom, hogy elvörösödtél! – cukkolt.

– Fejezd be, vagy nem mesélem el, mi történt ma!

– Valami izgalmas dolog?

Elmeséltem neki mindent: a pokol kutyáit, a manézst és a sárkánykígyót. Füttyentett egyet, és megkért, küldjek neki fotót róla.

– Nem vagyok benne biztos, hogy megtehetem, de megkérdezem. Talán meg is látogathatsz, és akkor a saját szemeddel győződhetsz meg róla.

– Hát persze, egy vérfarkas, aki egy mohirierődben tesz látogatást.

– Sosem lehet tudni. Történtek már ennél furább dolgok is. – Tépdesni kezdtem az asztalomon álló kólásüveg címkéjét. – Van már valami terv a jövő heti nagy alkalomra?

Szomorúság töltött el, hogy nem lehetek ott a tizennyolcadik születésnapján. A vérfarkasok számára ez fontos mérföldkő, mert innentől kezdve nagykorúnak számítanak, és mehetnek vadászni és járőrözni a többi felnőttel. Keserédes esemény ez mindkettőnknek. Izgatottan vártuk, ugyanakkor letaglózott a tudat, hogy nem ünnepelhetjük együtt. Az én születésnapom majd csak egy jó hónap múlva esedékes, de nehezen képzeltem el, hogy a két vérfarkas nélkül ünneplem.

– Semmi különös. Főleg, hogy úgy tudom, másnap már dolgoznom kell.

– Dolgozol? Ki vagy te, és mit csináltál Rolanddel?

– Ne is mondd… Max bácsinak kell dolgoznom a fűrésztelepen hétvégente.

– Nem azt mondtad mindig is, hogy előbb mennél gyorsétterembe dolgozni, mint hogy a nagybátyádnak robotolj?

– Nincs más választásom. Kell a pénz kocsira, a fűrésztelep pedig jól fizet.

Bűntudat kerített hatalmába. A kocsiját azok a krokották tették tönkre, amelyek engem akartak elkapni. Imádta az autóját.

– Tudom, miért hallgattál el hirtelen, és azt ajánlom, verd ki a fejedből! – ripakodott rám. – Nem a te hibád volt. A falka egyik tagja dobra ver egy régi Mustangot, ami csak áll ott nála. Kicsit helyre kell pofozni, de Paul megígérte, hogy segít. Tudod, az unokatesóm, a szerelő. Kell valamennyi zsé előlegnek, és már az enyém is.

Elmosolyodtam a hangjából kihallatszó izgatottságra.

– Bárcsak láthatnám. Még meg sem tanítottál rendesen vezetni.

– Felejtsd el! Láttam, mi történt azzal a kocsival, amit legutoljára vezettél.

– Az nem az én hibám volt, és végül is elmenekültünk a rosszfiúk elől, nem?

– Biztos van ott jó sok autó, amin gyakorolhatsz, és ők megengedhetik maguknak, hogy leamortizáld a gépparkot – horkant fel. – Lefogadom, hogy Nikolas is megtanítana, persze csak ha nem ölitek meg addig egymást.

Megrezzent a kezem, majdnem felborítottam a kólásüveget. Odébb toltam és rámeredtem.

– Azóta nem láttam, amióta idehozott.

Roland egy pillanatra némaságba burkolódzott.

– Biztos rengeteg dolga akadt, és hamarosan meglátogat.

– Ha rajtam múlik, akár vissza se jöjjön.

– Ugyan már, nem mondod komolyan! Nikolas nem rossz srác, és ha én ezt mondom, akkor jelent is valamit.

– Nem akarok beszélni róla!

Arcom kipirult, a tenyerem pedig viszketni kezdett a dühtől, hogy a legjobb barátom védelmébe vette őt. Tisztában voltam vele, hogy túlreagálom, de képtelen voltam elfojtani a haragot és a fájdalmat, amit az keltett bennem, hogy Nikolas még azon a napon odébbállt, amelyiken idehozott engem. És még arra sem méltatott, hogy elbúcsúzzon.

Sziszegésre ocsúdtam fel. Rápillantottam az odébb tolt kólásüvegre, és láttam, hogy úgy jönnek fel benne a buborékok, mintha valaki felrázta volna. Az üveghez közelebbi kezem kék színben pompázott, ujjaimból szikrák pattogtak ki, és úgy tűnt, mindjárt felrobban a kóla.

Megráztam a kezem, és a másik alá dugtam, mire rögtön abbamaradt a pezsgés. Mi történik velem? Bármi is legyen az, egyre rosszabb.

– Halló! Itt vagy még?

– Igen, itt, bocs – próbáltam higgadtan felelni. – Egy pillanatra elkalandoztam. Valamit el kell mondanom.

– Okééé. Nem kereskedtél trolltestrészekkel a feketepiacon, ugye?

– Roland!

– Bocs!

Mély levegőt vettem.

– Emlékszel, hogy Aine azt mondta, a tündérerőm előbb-utóbb növekedésbe kezd? Azt hiszem, elkezdődött… vagy legalábbis valami.

– Hogy érted?

– Nem is tudom, mintha mocorogna bennem valami. Az előbb majdnem felrobbantottam egy üveg kólát. Pedig csak hozzáértem.

– Hmm… – Egy percre elhallgatott. – Ez talán csak az érzelmeiddel van kapcsolatban.

– Hogy érted?

– Nem érzed magad jól ott, és Nikolas említésére dühbe gurultál. A vízitündérek pedig mindig boldogok, nem? Talán a negatív érzelmek rossz hatással vannak a tündérmágiára.

– Nagyszerű levezetés! – horkantam fel.

– Komolyan gondolom. Vagy lehetnek a hormonok is. Nem most van az ideje…?

– Fejezd be! Egy szót se halljak többet!

Arcom szinte lángba borult.

Elfojtott kacagás ütötte meg a fülem, én pedig elmondtam mindennek, amivel annyit értem el, hogy Roland immár nyíltan nevetett. Annak pedig nagyon nehéz ellenállni.

– Jobban érzed magad? – kérdezte, amikor mindketten lehiggadtunk.

– Igen – törölgettem a könnyeimet. – Micsoda seggfej vagy!

– De így is szeretsz. – A hangja hirtelen komolyabban csengett. – Biztos vagyok benne, hogy ez a dolog az erőddel nem ad aggodalomra okot. Sok mindenen mentél keresztül, könnyen lehet, hogy csak kimerült vagy.

– Talán igazad van.

Volt ebben némi ráció. Ez az egész akkor kezdődött, amikor idejöttem. Nem éreztem itt magam szörnyen, de boldognak sem.

– Persze hogy igazam van! Azt hitted, csak őrülten szexi vagyok?

– Nem, az egód is óriási!

– Na, nekem mennem kell – bukott ki belőle egy mély sóhaj. – Tanulnom kell. Holnap kémiából írunk, és előttem még ott áll az érettségi.

Kémiából volt a leggyengébb. Én is, ezért sokszor együtt tanultunk.

– Sok sikert hozzá, és még egyszer köszi, hogy lemásztál a barlangba.

– Szívesen, máskor is. Majd beszélünk holnap.

Bontottam a vonalat, és nedves tenyeremet a nadrágomba töröltem. A szikrák eltűntek, a kóla nyugalmi állapotban volt, ám ez korántsem nyugtatott meg. Erőm fura kilengéseket mutatott, és fogalmam sem volt, mitévő legyek. Bárcsak itt lenne Aine vagy Remy. Trollbarátom olyan találékony, biztos rájönne a dolgok nyitjára. Reszketegen kifújtam a levegőt. Nagyon hiányzott nekem.

Na ebből elég! Felálltam az asztaltól, és az órára pillantottam. Korai volt még vacsorázni, de képtelen voltam a szobámban maradni, mert nem akartam elmerülni az önsajnálatban. Hónom alá csaptam a laptopomat, és az egyik közös helyiség felé vettem az irányt. Három ilyen szobát tartottak fenn, ahol tévét lehetett nézni vagy beszélgetni. Még bárpult is volt, ahol inni lehetett, az életkorral senki sem törődött. Roland és Peter nagyon irigykedett, amikor erről meséltem.

A tévé hangja az egyik szobához vonzott, ahová bekukkantva egy Michael nevű szőke srácot pillantottam meg, akivel a második napon találkoztam. Tizenöt éves volt, csendesebb és visszahúzódóbb a többieknél. Sokat kockult, szabadidejében leginkább a laptopján lógott, játszott, és a barátaival beszélt online. A harmadik napon szörnyű fejfájás kínzott, és Michael volt az egyetlen, aki bejött, és megkérdezte, hogy vagyok. A gyógyítók azt mondták, a stressz váltotta ki a fájdalmat, és olyan gyötrő volt, hogy még a gunnapaszta sem segített rajta. Szinte egész nap az ágyat nyomtam, aztán eszembe jutott, hogy van nálam egy kis trollepe. Úgy volt, hogy kidobom, de szerencsére nem így tettem. Egyetlen csepp egy pohár vízbe, és búcsút mondhattam a borzasztó fájdalomnak.

Michael szokás szerint a fotelben ült, előtte a laptop, én pedig lerogytam a kanapéra.

– Helló!

– Üdv, Sara! – motyogta félénken elmosolyodva.

Szegény ördög, fogalmam sincs, hogy lesz belőle harcos, ha nem győzi le az idegességét. Nem mintha bármi alapom is lenne megítélni másokat, elvégre minden bizonnyal én vagyok a mohiritörténelem legrosszabb növendéke.

– Mit csinálsz?

– Semmi extra, egy barátommal beszélek éppen. – A fotel karfájára könyökölt, arca felragyogott. – Hallottál róla, hogy tegnap felszámoltak egy nagy vámpírfészket Las Vegasban?

– Milyen nagyot? – Amikor legutóbb néztem szembe vámpírral, egytucatnyian voltak; ennél többet el sem tudok képzelni egy rakáson.

– Úgy hallottam, harmincan voltak, és csak két egység kellett legyőzni őket. Persze mert Nikolas Dansov vezette őket. A felével biztosan egymaga végzett.

A név hallatára kiszáradt a szám.

– Nikolas is ott volt?

Michael szemében valóságos világítótorony ragyogott.

– Igen. Mit nem adnék, hogy lássam őt akció közben! Az a hír járja, hogy féltucatnyi vérszopóval is elbánik anélkül, hogy megizzadna.

– Így van – vágtam rá mélázva, és eszembe jutott, amikor egy tucatnyival állt szemben, és könnyűszerrel kiiktatott hármat.

– Mesélj róla! Azt beszélik, közösen is küzdöttetek a vérszívók ellen.

Visszatartottam a kitörni készülő sóhajt. Alig egy nap alatt kiderült, hogy a fiatal mohirik valósággal rajonganak érte.

– Nikolas nagyszerű harcos – nyögtem ki végül.

– Ezt tudom magamtól is – meredt rám bosszúsan Michael. – Úgy értem, milyen a társaságában lenni, vele lógni?

– Nikolas nem szokott csak úgy lógni. Átható tekintettel mered rád, és főnökösködik feletted. Aztán otthagy. Sokkal többet küzdöttünk egymással, mint a vámpírokkal.

Michael búzavirágkék szeme tágra nyílt.

– Senki sem mond ellene Nikolasnak.

– Lehet, hogy kiváló harcos, de attól még ő is csak egy személy, aki leginkább seggfejként viselkedik.

– Ki a seggfej? – csendült fel egy másik hang, mire odafordultam a két újonnan érkező srác felé.

Josh beletúrt kócos, szőke hajába, és könyökkel oldalba taszajtotta Terrence-t, aztán odahuppant mellém a kanapéra.

– Biztosan rólad beszél, haver! – gúnyolódott Terrence, mielőtt belesüppedt volna a másik fotelbe. Kávébarna bőrével, gondosan belőtt fekete hajával, barna szemével az egyik legjobb képű srác volt, akivel találkoztam. – Mi a pálya, Mike? – kérdezte Michaeltől.

– Semmi – motyogta a megszólított, aztán hóna alá csapta a laptopját, és félszegen felállt. – Most dolgom van, szevasztok!

Néztem, ahogyan kisiet a szobából, és rosszul éreztem magam, amiért elijesztettük.

– Eléggé kilóg itt a sorból. Ő is árva, nem?

– Igen, a szerencsétlenje – bólintott Terrence együttérző mosollyal a képén.

Csúnyán néztem rá, mire gyorsan hozzátette:

– Nem úgy értem. Semmi bajom az árvákkal. Csak ő nem tudja túltenni magát azon, hogy elveszítette a családját.

Kicsit félve, de azért megkérdeztem:

– Mi történt velük?

– Vajon mi? Elkapták őket a vérszívók. Atlantában élt a tesójával meg az anyjával, amikor rájuk találtunk. De aznap este, amikor a mohirik értük mentek, rájuk támadtak a vámpírok. Csak ő menekült meg. Az anyja meghalt, Matthew-t pedig sehol sem találták. Magukkal vitték a vámpírok.

– Mennyi idős volt?

– Ikrek voltak, hétéves korukban történt a támadás – süppedt Terrence még jobban a fotelbe. – Matthew soha nem került elő, de Michael szerint még él. Senki sem tudja meggyőzni az ellenkezőjéről. Ideje javát azzal tölti, hogy keresgél a neten, eltűnt személyekkel kapcsolatos oldalakat látogat meg, és nyilvános adatbázisokban kutat.

– Szörnyen hangzik.

Apámat is vámpírok ölték meg, de legalább nem kellett úgy élnem, hogy fogalmam sincs, mi lehet vele. Tíz évig azt próbáltam megérteni, miért ölték meg, és nem tudtam elképzelni, milyen lehet, ha valakinek eltűnik a testvére.

Egy percig mindhárman csendben ültünk, majd Terrence törte meg a csendet:

– Mit mondott ma neked Tristan?

– Tristan?

Csupán egyetlen ilyen nevű férfiról hallottam, aki a Hetek Tanácsát vezette és Westhorne-t kormányozta. Személyesen még nem találkoztam vele.

Terrence megrázta a fejét, és úgy meredt rám, mintha nem tudnám, kicsoda Michael Jackson.

– Tristan, a nagyfőnök. Ma ott volt az edzéseden.

– Ó! Melyikük volt az?

Ellenálltam a kísértésnek, hogy a kezembe temessem a fejem. Callum Lord Tristan előtt páholt el? Akkor most biztosan azon töri a fejét, vajon Nikolas miért vesztegette rám az idejét.

A két fiú kuncogásban tört ki.

– Hát ő! – vágta rá Josh, és jelentőségteljesen kifelé meredt.

Kipillantottam az ajtón át a nagyteremre, és észrevettem a délelőtt látott szőke férfit, aki egy vörös hajú nővel beszélgetett. Claire volt az, aki az első napon körbevezetett. Éreztem, hogy elönt a forróság.

– Vagy úgy. Egy szót sem szólt hozzám. Csak Callummal beszélt.

A srácok csalódottnak tűntek, ám Josh gyorsan kapcsolt.

– Hallottunk már egy-két dolgot rólad, arra vagyunk kíváncsiak, vajon igaz-e a szóbeszéd.

– És mi lenne az? – kérdeztem óvatosan.

– Valóban egy falkányi vérfarkassal lógtál?

Lebiggyesztett ajkától dühbe gurultam. Tudtam a vérfarkasok és a mohirik között feszülő ellentétről, tisztában voltam vele, miként vélekednek egymásról. Rolandot és Petert azonban családomnak tekintettem, és nem tűrhettem, ha támadás éri őket.

– Igen, folyton velük lógtam. Még náluk is aludtam, sőt ettem is az asztaluknál. Mi több, még a legjobb barátom is vérfarkas.

– Touché – tette fel a kezét Josh. – Értjük, nem lehet gúnyolódni velük.

– De hallottunk még mást is – hajolt előre Terrence.

– Mint például?

– Tényleg öltél vámpírt?

– És megküzdöttél egy csapatnyi krokottával?

– És megmentettél egy bébitrollt?

Láttam az arcukra kiülő kíváncsiságot, és megvontam a vállam:

– Igen.

– Mi igen? – tudakolta türelmetlenül Josh.

– Minden kérdésre igen a válasz. Annyi különbséggel, hogy nem egy, hanem három trollról volt szó, és nem egyedül mentettem meg őket. Egy krokottával küzdöttem meg, amely valószínűleg megölt volna, ha nem lépnek közbe a barátaim. És megöltem egy vámpírt.

Voltaképpen kettőt öltem meg, ha beleszámítjuk azt is, akit Remy fogott le nekem, ám számomra csupán Eli bírt fontossággal.

– Az igen! – csendült fel egy újabb férfihang, mire felnéztem, és megpillantottam két újabb edzőtársamat, Oliviát és Markot, akik szintén csatlakoztak hozzánk. Ez utóbbival még nem sokat beszéltem, ám Oliviával váltottam már néhány szót, és rendesnek tűnt. Olyan szomszédlánytípus volt, hosszú, sötét hajú, szeplős arcú, kedves mosolyú. A hosszú, szőke hajú Mark pedig úgy festett, mint valami rocksztár. Sokat lógtak együtt, és nem tudtam eldönteni, vajon egy párt alkotnak, vagy csak barátok, mint Roland és én.

Mark Michael foteljét foglalta el, és olyan hitetlenkedve meredt rám, hogy legszívesebben rávicsorogtam volna. Olivia némileg habozott.

– Nem gond, ha csatlakozunk? – kérdezte udvariasan.

– Minél többen vagyunk, annál jobb – vontam meg a vállam.

– Szóval azt akarod elhitetni velünk – vágott bele Mark –, hogy mindezt mindenféle kiképzés nélkül csináltad meg? Nem akarlak megbántani, de a saját szememmel láttam, hogy nem tudsz harcolni… egyáltalán.

– Azt hiszel, amit csak akarsz.

– Ne foglalkozz vele! Mesélj a vérszívókról! – nógatott Terrence.

– Hagyjuk a vámpírokat! – hajolt közel Josh. – Engem a trollok érdekelnek.

Elmeséltem nekik, hogyan rabolták el a trollgyerekeket, és hogy rájuk kellett akadnunk, mielőtt elvitték volna őket jó messzire.

– Portlandben, egy óriási épületben tartották fogva őket. Nikolas és Chris hatolt be elsőnek a birtokra, hogy kiiktassák a biztonságiakat, aztán jöttünk mi. Fogalmunk sem volt, hogy ezek az őrültek képesek vámpírokat felbérelni, így ki kellett egy párat nyuvasztanunk, hogy el tudjunk jutni a házig. Nikolas, Chris és a barátaim intézték el őket. Én egyet öltem meg, de azt sem egyedül.

– És megtaláltátok a trollokat? – tudakolta Olivia lélegzet-visszafojtva.

– Igen, a borospincében voltak.

A lány szeme elkerekedett.

– Mi történt aztán?

– Feltűnt a színen jó pár mohiri, és beszálltak az öldöklésbe.

Nem ez volt persze a teljes igazság, ám én még nem álltam készen megosztani mindent.

– Honnan tudtátok, hol lesznek a trollok? – kérdezte Terrence, miután elismerően füttyentett.

Mások többnyire nem értették a Remyvel való kapcsolatom, én pedig nem voltam olyan hangulatban, hogy megválaszoljam az esetlegesen felmerülő kérdéseket vele kapcsolatban.

– A vérfarkasok mindenről tudnak, ami a területükön történik.

– Ez király! – vágta rá Josh, kék szeme még inkább tágra nyílt.

– Várj! – ráncolta a homlokát Mark. – Mivel öltétek meg a vérszopókat, ha nem volt fegyveretek?

– Volt fegyverem. Nikolas megajándékozott egy tőrrel, amikor megismerkedtünk.

– Nikolas egyik tőrje a tiéd? – szegezte nekem a kérdést Olivia, mire én majdnem megráztam a fejem az arcára kiülő imádattól.

– Már nincs nálam.

Vagy az óceán mélyén vagy valahol Tündérországban rejtőzött, én pedig nem akartam magyarázkodni.

– Hát persze!

Egy szőke, rövid hajú lány csatlakozott hozzánk. Jordan tizennyolc éves volt, és abból, amit hallottam és láttam, ő volt mindünk közül a legjobb növendék. Michael azt mesélte, hogy az érkezésemig ő volt a legidősebb árva, aki a bázisra került, tízévesen találtak rá.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Olivia.

– Regénybe illő történet, de láttam edzeni – gúnyolódott Jordan. – Ha meg is ölt egy vámpírt, csak azért lehetett, mert a szerencsétlen pára megbotlott és beleesett a késbe.

– Ne törődj Jordannel! – nyugtatott mosolyogva Terrence. – Amúgy kedves lány, ha nem magát adja.

Jordan haragosan nézett, én pedig arra gondoltam, mennyivel szebb lenne az arca, ha nem méregetne mindenkit átható tekintettel.

– Aludj sokat ma este, Terrence – vágott vissza Jordan. – Nehogy holnap is lecsússzon a kezed a kard markolatáról.

Terrence magában mormogott valamit, Josh pedig így szólt:

– Ne izgasd fel magad. Ma csak szerencséje volt.

Én egy szót sem szóltam. Láttam már Jordant a hosszú, mohirik által nagyon is kedvelt karddal vívni, és nem gondoltam, hogy csak a szerencsének betudhatóan forgatja olyan jól. Félelmetesen jó volt. Persze nem annyira, mint Nikolas, ám könnyen lehet, egy nap majd a nyomdokaiba lép.

Megkordult a gyomrom, mintegy emlékeztetve: ma kihagytam az ebédet. Megragadtam a laptopomat, és felálltam.

– Várj még! – marasztalt Terrence. – Mesélj a krokottákról!

– A krokották megvárnak. Mindjárt kilyukad a gyomrom.

Josh és Terrence egyszerre állt fel, majd ez utóbbi rám mosolygott, arcán gödröcskék jelentek meg.

– Tökéletes! Akkor majd kaja közben folytatod.

Harmadik fejezet

A

z ágyra hajítottam a jegyzettömböt és a ceruzát, miután vagy tíz percig meredtem az üres papírlapra. Megpróbáltam lerajzolni a pokolfajzatokat, és noha jól láttam őket magam előtt, valamiért képtelen voltam papírra vetni.

Felkeltem az ágyról, az ablakhoz mentem, kinyitottam, és a völgyet megülő nehéz csendet hallgattam. Éjszakánként roppant némaság ereszkedett a tájra. Nem hallottam a víz ismerős morajlását vagy Nate gépelését. Hiányzott Daisy háromlábas bukdácsolása és Oscar dorombolása. Honvágyam volt.

Még túl korán volt lefeküdni, és a szobámban egyedül tévézni nem tűnt kecsegtető programnak. Kinyitottam az ajtót, és kikukucskáltam, hátha más is unatkozik. Barátkozni meglehetősen új dolognak számított nekem, ám korábban sosem éreztem magányosnak magam. Ma este viszont jobban esett társaságban vacsorázni, mint egyedül. Érkezésem óta első ízben tapasztaltam, hogy valamiféleképpen kapcsolódom másokhoz. Eddig fel sem tűnt, mennyire hiányzott a társaság.

A közös helyiségek üresen tátongtak, csupán egyvalaki nézett egy régi fekete-fehér filmet az egyikben. Nem tudtam, merrefelé vegyem az irányt. Az északi és a nyugati szárny olyasféle lakónegyedként szolgált, amilyenben engem is elhelyeztek, szóval arrafelé semmi izgalmas nem ígérkezett. A nyugati épületszárny földszintjén sorakoztak az edzőtermek, abból pedig már eleget láttam ma. A déli részben irodákat és tárgyalókat rendeztek be, és itt volt Lord Tristan, néhány idősebb harcos és a fontos látogatók lakrésze is. Szóval csak a keleti szárny jöhetett szóba. Amikor Claire körbevezetett, megmutatta a földszinti gyengélkedőt, és elmondta, hogy éppen egy sérült harcost kezelnek. Ezért gyorsan az emeletre osontam, nem akartam megzavarni a gyógyulási folyamatot.

Miközben végigslattyogtam a hosszú folyosón, végigsimítottam a sötét falburkolatot, és már századjára is rabul ejtett új otthonom pompája. A falakon gyönyörű olajfestmények lógtak, és karos gyertyatartókból áradt a fény, immár elektromos áram segítségével. Nem kérdeztem meg, hány éves lehet az épület, de száznál idősebbre saccoltam. A mohirik évszázadokig élnek, nem csoda hát, ha hosszú ideig ragaszkodnak otthonukhoz. Vajon milyen érzés lehetett szemtanúja lenni az elektromosság feltalálásának, az első autók megjelenésének, a technológiai fejlődésnek? És én vajon milyen változásokat és csodákat fogok megélni?

A folyosó végén egy résnyire nyitva álló ajtó mögül fény szüremlett ki. Finoman belöktem az ajtót, és majdnem elakadt a lélegzetem az előttem feltárulkozó látvány láttán: a padlótól a plafonig könyvek borították a falakat. Akadt itt rendes, nagy könyvtár, de ez nem az volt. Sokkal inkább tűnt valami angol vidéki udvarház egyik helyiségének óriási ablakokkal és kandallóval. A melegen pattogó tűz előtt két magas támlájú fotel állt, és a közöttük lévő asztalon árválkodó lámpa aranyfényben fürdette a szobát. Úgy festett, mintha valaki épp az imént ment volna ki innen, én pedig haboztam, nehogy betolakodónak gondoljon. Megfordultam, és indulni készültem, ám újra a könyvekre pillantottam, és ettől meggondoltam magam.

Az egyetlen probléma abban merült ki, hogy nehéz volt választani annyi könyvből. Kedveltem a klasszikusokat, de rengeteg ott sorakozott a dobozokban, amiket magammal hoztam. Beszippantottam a régi papír illatát, és mosoly terült el az arcomon. Úgy sejtettem, sok időt fogok még itt tölteni, és nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy bizonyára apának is tetszene ez a szoba.

A könyvek gerincét fürkésztem, kíváncsian vártam, miféle kincset rejt ez a helyiség. A B betűt kerestem, mert valami azt súgta, a Brontë nővérek valamelyik kötetére biztosan rálelek. Jó magasan meg is találtam, de ehhez kellett az ósdi, nyikorgó létra is. Visszafojtott lélegzettel emeltem le a polcról a Jane Eyre-t, és végigsimítottam vászonkötéses gerincén. A saját példányom egy szamárfüles, puhafedeles könyv volt, amely már széthullott a sok olvasástól. Kinyitottam a kezemben tartott kötetet, és az impresszumhoz lapoztam. Alig hittem a szememnek: a Jane Eyre első kiadását tartottam a kezemben, hibátlan állapotban!

Nem szabadna hozzájuk nyúlnom. Gyorsan felmásztam megint a létrára, és készültem visszacsúsztatni a könyvet a helyére. Nekem is megvan, majd olvasom azt a példányt. Ha ezt venném kézbe, akkor folyton azon aggódnék, nem teszek-e kárt benne, ahelyett hogy élvezném.

Alighogy átsuhant a fejemen ez a gondolat, meginogtam a létrán. Rémülten kaptam levegőért, ahogy az értékes kötet kicsúszott a kezem közül, és tompa puffanással a padlón landolt. Megragadtam a létrát, még éppen időben, szerencsére nem estem le róla. Lemásztam, és felvettem a könyvet, óriási megkönnyebbülésemre nem láttam sérülést a borítón.

– Ha abbahagyta a lármázást, nagyra értékelném, ha folytathatnám a könyvem olvasását – hangzott fel modoros angolsággal az egyik fotel mögül.

Összerezzentem, majdnem megint elejtettem a könyvet.

– Elnézést. Azt hittem, egyedül vagyok.

– Most már tudja, hogy nem így van. Van odalenn egy tökéletes könyvtár, ahol egész nyugodtan zargathat másokat.

Meglepődtem az udvariatlanságán. Bizonyára megzavartam, de attól még nem kellett volna ilyen nyersnek lennie. Túl sokszor voltam már gúny céltáblája életemben, így aztán nem akartam behódolni egy arctalan hangnak.

– Köszönöm, hogy rámutatott, de én tökéletesen megelégszem ezzel itt.