Dr. Julia Ravey

Agytakarítás

Dr. Julia Ravey

Agytakarítás

Tudományos útmutató az egészséges szokások kialakításához és céljaink eléréséhez

Budapest, 2023

A mű eredeti címe: Braintenance

A Scientific Guide to Creating Healthy Habits and Reaching Your Goals

A mű először a Macmillan Kiadónál (a Pan Macmillan tagja) jelent meg

Nagy-Britanniában, 2023-ban.

www.panmacmillan.com

© Julia Ravey, 2023

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2023

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-663-7

© Fordította: Herczegh Máté

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Illusztrációk: Julia Ravey

Borítóterv: Vancsura Olga

Julia Ravey az 1988. évi szerzői jogi, formatervezési és szabadalmi törvénynek megfelelően érvényesítette azt a jogát, hogy e mű szerzőjeként azonosítsák.

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül a kiadvány semmilyen formában és semmilyen módon (elektronikus, mechanikus, fénymásoló, rögzítő vagy más módon) nem sokszorosítható, nem tárolható és nem továbbítható.

Julia Ravey a BBC tudományos rádiós műsorvezetője és producere, valamint a BBC Sounds podcastja, a Mental Muscle (Mentális izom) házigazdája. A Londoni Egyetemen szerzett PhD-fokozatot idegtudományból, és az agyra épülő közösségi médiafelületei milliós nézettséget és hatalmas rajongótábort gyűjtöttek világszerte. Írt népszerű tudományos blogoknak, együttműködött a világ vezető oktatási platformjaival, és bemutatta a Forging the Future (Formálni a jövőt) című úttörő amerikai tudományos dokumentumfilm-sorozat egyik epizódját. Julia a TikTok „tudományos oktatója” volt, közreműködik a BBC Bitesize című műsorában, és még saját tudományos illusztrációkat is készít. Az Agytakarítás az első könyve.

Tartalom

Bevezetés

Mechanika

1. fejezet Íme, az elméd

2. fejezet A viselkedés gyökerei

3. fejezet Az agyad a változás során

4. fejezet Többre vágyni

Szaktudás

5. fejezet Találd meg a „miérted”!

6. fejezet Válj tudatossá!

7. fejezet Irányítsd a figyelmedet!

8. fejezet Válj a jövőbeni éneddé! 117

Módszerek

9. fejezet Priorizáld a folyamatokat!

10. fejezet Jutalmazd az erőfeszítést!

11. fejezet Hozz döntéseket!

12. fejezet Fokozd a hitedet!

Fenntartás

13. fejezet Hagyd a halogatást!

14. fejezet Felejtsd el a motivációt!

15. fejezet Számíts az ellenállásra!

16. fejezet Töltődj fel!

Konklúzió

Köszönetnyilvánítás

Források

Bevezetés

Az agyad szeret téged biztonságban, a komfortzónádon belül tudni.

És ez az, ami visszatart.

Amikor az életre szóló ambícióinkról, a legnagyobb céljainkról és a legvadabb álmainkról gondolkodunk, nem okoz gondot elképzelni, hogy mit akarunk. Egy házat a tengerparton, egészségesebb életmódot, támogató partnert, kreatív karriert. Ha becsukod a szemed, és arra gondolsz, hogy eléred mindezt, akkor könnyűséget és bizsergést érezhetsz a testedben. Az önbizalmad és a motivációd növekszik, amiért a célodat valóra tudod váltani. Elkezdesz gondolkodni, hogy holnap, hétfőn, vagy a következő hónapban, netán a következő évben milyen lépéseket kell megtenned – függetlenül attól, hogy ez mennyi kemény munkába kerül célod eléréséhez. Kialakul egy terv, és képzeletbeli megállapodást kötsz magaddal. Minden energiáddal, amit ebben a pillanatban érzel, elhiszed, hogy ezúttal másképp lesz. És semmi sem állhat az utadba.

A probléma akkor van, amikor abbahagyjuk a gondolkodást, és cselekednünk kell.

Az első néhány nap vagy hét, miután elköteleződsz az új életed mellett, nagyszerű. Úgy érzed, hogy végre élsz és jó úton jársz, elégedetten pipálod ki azokat a feladatokat, amelyek valóra váltják az álmodat. Aztán valami megváltozik. Lassulni kezdesz. Elfáradsz. Kihagysz egy napot, és azzal indokolod, hogy sok a dolgod, vagy egyszerűen nincs kedved hozzá. Különben is, ha egyszer eltérsz a menetrendtől, az nem árt a fejlődésednek, nem igaz? Sajnos ilyenkor egy kihagyott napból kettő, három, négy lesz, míg végül hirtelen az újonnan felépített rutint felváltja az, ami korábban uralta az életed. A „feladással” járó nehézség és bűntudat megakadályozza, hogy még egyszer megpróbáld. Vagy talán az új törekvéseid eredménytelensége akasztja meg a küldetésedet. Esetleg „zajlik az élet”, és szidod magad, amiért azt gondoltad, hogy a jelenlegi kötelezettségeiden kívül másra is időt tudsz szánni. Egy időre visszapakolod az álmaidat a fejed egy hátsó zugába, és megígéred, hogy ha eljön az ideje, újra kiengeded őket.

A fenti helyzet pontos mása annak, ami velem újra és újra megtörtént, amikor megpróbáltam megváltoztatni a rutinom elemeit. Túlságosan izgatottá tett a célom elérésének lehetősége, de aztán mentális küzdelem volt, amikor próbáltam megvalósítani. A kényelmetlenség és az erőfeszítés érzése – amit mindig elmulasztottam számításba venni a nagy tervezgetésben – addig-addig rombolta a magabiztosságomat és a lendületemet, míg végül beadtam a derekam az ellentartásnak, és hagytam, hogy az élet vegye át a gyeplőt. Amikor a karrieremet tudatosan kezdtem kovácsolni, akkor gondolkodtam csak el annak ismétlődő jellegén, hogy a célkeresésem idővel célelkerüléssé válik. Elképzeltem magam egy olyan munkakörben, amely teljesen más irányba mutatott, mint amilyenben akkor haladtam, ami mindenféle belső ellenállást felszínre hozott. De ezúttal tudtam, hogy át kell vészelnem a változás viharait. És ahhoz, hogy szembenézzek az előttem álló akadályokkal, felfegyverkeztem a legerősebb képességemmel: az idegtudománnyal.

Tizenkilenc éves koromban kezdtem tanulmányozni az agyat, és most, évekkel később, a doktori fokozat megszerzése után még mindig folyamatosan lenyűgöz, hogyan működik ez a szerv. Tudósként az volt a feladatom, hogy kíváncsisággal nézzek szembe a problémákkal, hogy megpróbáljam kideríteni, miként történnek a dolgok. Mitől halnak el az agysejtek az Alzheimer-kórban szenvedőknél? Miért emlékszik az agyunk dalszövegekre, de a vizsgákon számon kért információkra nem? Miért vallott kudarcot megint egy bizonyos kísérlet? Amikor ráébredtem, hogy képtelen vagyok kitartani egy cél mellett, elhatároztam, hogy ezt a tudományos gondolkodásmódot alkalmazom a személyes helyzetemre. Miért van az, hogy valahányszor megpróbálom átlépni a komfortzónám határait, összeomlok? Mi késztet arra, hogy elbújjak, amikor a dolgok nem úgy alakulnak, ahogyan én szeretném? Mi az ellenállás érzése, ami akkor támad, amikor megpróbálom elérni azokat a dolgokat, amiket igazán szeretnék?

Ahogy átismételtem azokat az alapokat, amelyeket az agy működéséről jelenleg tudni vélünk, és átnéztem az új idegtudományos és pszichológiai kutatásokat, elkezdtem meglátni a visszaeséseim lehetséges okait. És ez tanulságos volt. A tudomány nemcsak abban segített, hogy megragadjam ezeket a kérdéseket, hanem ötleteket is adott arra, hogyan tartsak ki. Az agyról és a viselkedésünkről való jelenlegi tudásunkat felhasználva olyan módszereket találtam ki és hasznosítottam, amelyek megkönnyítették a célok elérését, és segítettek abban, hogy olyan tervek felé tegyek lépéseket, amelyekről úgy éreztem, elérhetetlenek. És pontosan ezeket a módszereket osztom meg veled ebben a könyvben.

Jelenleg valószínűleg ellentétes elképzeléseid vannak a céljaidról. Egyrészt ott van az a kis hang a fejedben, ami azt hajtogatja, hogy márpedig képes vagy elérni őket, másrészt pedig mély ellenállást érzel, hogy megtörd a status quót, amibe beleragadtál. Mint egy állandó kötélhúzás a változtatni akarás és a berögzült rutinok, megszokott viselkedés között. És tízből kilencszer ezek az erős, mélyen gyökerező alapelvek győznek. Ez abban nyilvánul meg, hogy pizzát rendelünk, miután megfogadtuk, hogy egészségesen fogunk étkezni, kinyomjuk a hétórás ébresztőt, és nagyvonalúan kihagyjuk a konditermet is, miután esküdöztünk, hogy minden reggel edzünk, leállunk a tartalomkészítéssel, pedig kitartást ígértünk magunknak, vagy görgetjük a netet, miközben a szeretteinkkel ülünk, pedig állítólag minden figyelmet nekik szentelünk. Nem arról van szó, hogy ne akarnánk változni, csak épp alábecsüljük az agyunk hatalmát és szándékát arra vonatkozólag, hogy miképp töltjük az időnket.

Nap mint nap értelmezzük a világban zajló eseményeket, értelmet adunk nekik a saját magunk által létrehozott, egyéni agyi hálózatainkon keresztül. Ezek a hálózatok, amelyeket genetikánk és megélt tapasztalataink alakítanak, választási lehetőségeket biztosítanak számunkra, hogy miként válaszoljunk és reagáljunk az előttünk álló helyzetekre. És a válaszaink megváltoztatása gyakran tudatos átirányítást igényel.

Az agyunk adott felépítése azt is magával vonja, hogy ritkán közelítünk „friss szemmel” bármilyen helyzethez. Az új információkat a múltbeli tudásunk adatbankján keresztül vezetjük át, hogy megtaláljuk a megfelelő reakciót vagy érzést, amely a múltban jól szolgált hasonló helyzetekben. Ez ismétlődő viselkedésmintákhoz, gondolatokhoz és érzelmi reakciókhoz vezet, mivel az agy megpróbálja felhasználni a már elraktározott információkat a felmerülő problémák megoldására. Bár szeretjük úgy érezni, hogy teljes kontroll alatt tartjuk a cselekedeteinket, a gyors, automatikus, alapértelmezett működések befolyásolhatják az eredményeket. És ezek az erős, mégis szinte néma utasítások hatalmas akadályt jelentenek változtatásra való képességünknek.

Ha változásról van szó, az agyunk képmutató. Mint az, aki azt hangoztatja, hogy nem tanult a vizsgára, miközben zárt ajtók mögött gürcölt, az agyunk úgy tesz, mintha utálná a változást, pedig folyamatosan fejlődik. Agyunk belső huzalozása nem rögzített, és a mindennapi tapasztalatok, események és interakciók megváltoztathatják a mintázatait. Amikor azonban jelentős életmód- vagy viselkedésbeli változtatásokkal próbálkozunk, az agy ellenáll; úgy viselkedik, mintha képtelen volna megváltozni. A kitartás és a szenvedély megtörheti ezt a színjátékot, de csak akkor, ha rendes esélyt adunk nekik.

A hiba, amit sokan elkövetünk céljaink üldözése során, hogy túl sokat teszünk túl hamar. Amikor meglovagoljuk a motivációs hullámot, amely a változásra való törekvésünk kezdeti szakaszát kíséri, azt hisszük, hogy mindent meg tudunk csinálni. Két órával korábbra állítjuk a reggeli ébresztőt, harmincféle gyümölcsöt és zöldséget eszünk egy héten, ötven órát dolgozunk a mellékprojektünkön, vagy éjszakába nyúlóan tanulunk. Mindezt egyszerre. Kihívás rávenni az agyat, hogy egyszerre ilyen mértékben eltérjen a megszokottól. Egy hasonlattal élve: ha a célok elérése olyan, mintha egy kis gyereket próbálnánk rávenni, hogy zöldséget egyen, akkor legtöbbünk egy hatalmas tányér zöldséget nyom a gyerek arcába, és minden mást kiveszünk a menüből, amit a kicsi ismer, és elvárjuk, hogy boldogan falatozzon. Mit gondolsz, hogyan reagálna a kisgyerek ebben a helyzetben? Valószínűleg addig rugdalózna, sikítana, dobálózna és sírna, amíg nem marad más választásunk, mint azzal megetetni, amit ő akar. A hirtelen sok változás a kudarc receptje.

Ahelyett, hogy az agyunknak egy tele tányér felfedezetlent és ismeretlent adnánk, a „keveset és gyakran” megközelítés hatékonyabb eszköz arra, hogy rávegyük az evésre. Ha azt akarjuk, hogy a kisgyermek több zöldséget egyen, egy kis trükközésre van szükség. Kezdjük kicsiben, és idővel növeljük az ízekkel való megismerkedését. Adjunk egy kis apróra vágott brokkolit a tésztaszószba, párolt sárgarépát a pörköltbe, és egy kis borsót a krumplipürébe keverve. Idővel megpróbálhatsz apró zöldségdarabokat tenni a tányérjába, és csak legvégül azokat a nagy adagokat, amik annyira jót tesznek neki. A kisgyermek toleranciájának lassú növelése sokkal kevesebb hisztivel jut el a kívánt eredményhez. A céljaink eléréséhez az agyunkat ugyanígy kell kezelni – adjunk neki falatnyi, emészthető cselekvéseket, hogy elősegítsük a drámamentes viselkedésváltozást. Ez a könyv abban segít, hogyan lehet lebontani kis darabokra bármilyen nagy célt, megszüntetni a hisztériázást, és lehetővé tenni a simább átmenetet a kívánt változáshoz.

A célok elérését gyakran dicsfény övezi, de ez egy kihívásokkal teli folyamat. Mintha olyan valakinek néznénk az Instagram-falát, aki furgonnal utazza be a világot: a tájak és a kalandok csodálatos képei alapján képzeljük el a céljaink felé vezető utat is. Viszont nem látjuk az eltévedést, a defektet és a kimerültséget a kulisszák mögött (ami az utazás jó részét kiteszi) – ezt figyelmen kívül hagyjuk. Ez lehet az oka annak, hogy amikor tökéletes élményt várva indulunk útnak, sokkolóan hat, ha nem érezzük magunkat békésnek és kipihentnek minden egyes kilométernél.

De valójában az utazás a lényeg. A célt hajszoljuk, az ideális végcélt. Ám amikor végül elérjük, mennyire unalmas lenne, ha hirtelen abbahagynád mindazt, amit a célod elérése érdekében tettél? Ne csak arra gondolj, hogy mit szeretnél elérni, hanem a mindennapi rutinra is, hogy mit szeretnél csinálni az életeddel, miközben eléred a céljaid. Kielégítő lenne, ha csak ülnél és néznéd, hogy mit értél el? Nem! Azzal akarsz foglalkozni, amit szeretsz. Egy sportoló, aki aranyérmet nyer, nem hagyja abba a sportága gyakorlását, miután ezt megtette. Egy Oscar-díjas színész nem hagyja abba a színészkedést, miután elnyerte az elismerést. Egy focicsapat, amelyik megnyeri a bajnokságot, nem hagyja abba a játékot, mert megnyerte a kupát. Érdekes gondolkodásmód-váltás, ha a célodra nem úgy tekintesz, mint elért eredményre, hanem az eredmény által megkövetelt életmódváltás irányából.

Ahhoz, hogy kiválaszd, milyen változtatásokat szeretnél végrehajtani az életedben, hasznos lehet átgondolni, milyen lenne az ideális, „átlagos” munkanapod. Ha világos elképzelésed van arról, miből állna ez a nap, az ébredéstől kezdve a munkán át egészen addig, hogy kivel töltenéd, akkor elkezdhetsz olyan célokat kitűzni, amelyek ebbe a kiteljesítő irányba terelnek. Miközben ez hasznos gyakorlat a célmeghatározáshoz, egyben erőt is ad. Ennek az „ideális napnak” lesznek olyan aspektusai, amelyeket már most is csinálsz, vagy könnyen bevezethetsz, ami azt jelenti, hogy azonnal elkezdhetsz olyan rutinokat kialakítani, amelyek illeszkednek néhány célodhoz. Az új vagy ismeretlen tevékenységek esetében több erőfeszítést kell befektetni, és szilárd tervre van szükség. A könyv oldalain vázolt gyakorlatok segítségével az agyunk által támogatott tervezetet dolgozhatsz ki arra, hogy ezeket a nagyobb életmódbeli változtatásokat apró lépésekben vezesd be, és általa magabiztosnak érezheted magad azzal kapcsolatban, hogy pontosan hogyan hajtsd végre ezeket a változtatásokat.

Bármilyen útra induljunk is, ha időt szánunk arra, hogy megértsük, mire számíthatunk az út során, kevésbé zökkenthetnek ki meglepetések útközben. A minden eshetőségre való felkészülés, hogy tovább tudjunk haladni, kulcsfontosságú készség ahhoz, hogy a nehézségekkel szemben is boldogulni tudjunk. A katonai műveletek előtt a parancsnokok intenzív, számos különböző forgatókönyvet tartalmazó gyakorlatokon vezénylik végig csapataikat, hogy képesek legyenek gondolkodni és reagálni, ha a küldetésük során bármelyik esemény bekövetkezne. A lehetséges problémák feltérképezése és a kemény edzés jelenti a legjobb esélyt a sikerre.

Amikor célt tűzünk ki magunk elé, általában van egy kezdetleges cselekvési tervünk, és a legtöbben meg is állunk itt. Megvan a cél, megvan a terv; már csak végre kell hajtanunk, igaz? Bizonyos értelemben igen. Amit viszont sokan alábecsülnek a végrehajtással kapcsolatban, hogy az agyunk milyen ellenállást fejt ki, ha a céljaink elérése érdekében túl kell lépnünk a komfortzónánkon. Ha mentálisan felkészületlenek vagyunk a cél követéséhez – függetlenül attól, hogy milyen bombabiztos is a terv –, az azzal fenyeget, hogy az agyunk addig szabotálja a küldetést, amíg ellehetetleníti az. Meggyőződésem, hogy ha többet tudunk meg arról, hogyan működik és változik az emberi agy, miért cselekszünk úgy, ahogy, az egyfajta meccs előtti felkészülésként, mentális tréningként szolgál. Agyunk belső működésének idegtudományos és pszichológiai szemszögből történő feltárása segíthet azonosítani a hátrányos viselkedésmintákat, amelyek esetleg visszatartanak minket, ismereteink lehetővé teszik számunkra, hogy megkérdőjelezzük az alapműködésünket, és új rutinokat alakítsunk ki, amelyek elengedhetetlenek a fejlődéshez.

Amikor viselkedésünk megváltoztatásáról van szó, a jelenlegi helyzetünk és a célunk alapos felmérése segíthet az ehhez szükséges eszközök kijelölésében. Mintha egy autót ellenőriznénk hosszú utazás előtt, a járművet megvizsgálva tudnunk kell, hogyan állapítsuk meg az esetleges problémákat, mielőtt beüzemelnénk és működtetnénk útközben. Ezt a tematikát követve az Agytakarítás négy részre oszlik: mechanika, szaktudás, módszerek és fenntartás.

A mechanika néhány alapvető ismeretet ír le az agy működésével kapcsolatban, valamint arról, hogy ezek az összetevők hogyan működnek együtt viselkedésünk, változtatási képességünk és a többre való törekvésünk kialakulásában. A szaktudás lehetővé teszi, hogy azonosítsunk néhány olyan hiedelmet és viselkedési formát, amelyek megakadályozhatják a változást, hogy feltárjuk, valójában mit is akarunk, finomhangoljuk a fókuszt, és identitást alakítsunk ki a célunk eléréséhez. A módszerek megoldásokat adnak arra, hogyan közelítsük meg a cél elérését a folyamatok megváltoztatásával, azzal, hogy jutalmazzuk az eredményeket, előre tervezünk, és erősítjük az önbizalmat. Végül pedig a fenntartás arról szól, hogy járművünket működőképesen tartsuk az úton – a halogatás, a motiválatlanság és az akadályok ellenére is a pályán maradjunk, miközben a pihenés is prioritást élvez. Ezek a fejezetek együttesen azt a célt szolgálják, hogy segítsenek jobban megismerni az agyunkat, és ezt a tudást felhasználjuk arra, hogy felismerjük, mi zajlik a motorháztető alatt, amikor bukkanókhoz érünk az úton. Egy sor olyan technikát fogsz tudni alkalmazni, amelyekkel lépésről lépésre haladhatsz előre.

A mechanikai rész analógiák és történetek segítségével, tudományos magyarázatokkal teszi lehetővé az idegtudományos folyamatok vizualizálását, hogy megértsd, hányadán is állsz az agyaddal. Ami a mesterség, módszerek és karbantartás részeket illeti, a fejezetek így épülnek fel: „Miért? – Tudomány – Alkalmazás” – miért fontos ez a téma; a mögötte álló tudomány; és néhány gyakorlat, amelyek az ismereteinken alapulnak, és amelyeket alkalmazhatsz az életedben. Lehet, hogy jobban érdekel a miért, lenyűgöz a tudomány vagy az alkalmazás miatt vagy itt, ezért könnyedén eljuthatsz a számodra legkedvesebb aspektusokhoz, ha követed a könyvben található alcímeket. A gyakorlatok mind olyan dolgok, amelyekről vagy gondolkodni kell, vagy pedig megtenni őket, ezeket példák demonstrálják. Ha az írás inkább a stílusod, ragadj jegyzetfüzetet és tollat, hogy olvasás közben jegyzetelhess.

Egy dolgot szeretnék hangsúlyozni, mielőtt belevágnánk: ez a könyv nem arról szól, hogy álmaid életét valósággá álmodod. Nem arra támaszkodik, hogy hiszel egy nagyobb erőben, ami valóra váltja a vágyaidat. Bármi is legyen a hited – legyen az vallásos, spirituális, humanista, ateista, agnosztikus vagy közömbös –, a következő gyakorlatok segíteni fogják a küldetésed. A fő célom, hogy képessé tegyelek a céljaid felé törekedni azzal a tudattal, hogy képes vagy a változásra, és hogy segítsek az erőd felismerésében, így hinni fogsz magadban. Sajnos a társadalmi adottságok azt jelentik, hogy egyes embereknek meredekebb hegyet kell megmászniuk a célok eléréséhez, és káros azt még sugallni is, hogy minden felelősség az egyént terheli. Ez a könyv azonban segíthet abban, hogy átvedd az irányítást az apró dolgok felett, és ezeket felhasználva az öröm és a beteljesülés irányába mozdulj el. Végeredményben, ha elérsz egy célt, legyen az kicsi vagy nagy, meg kell köszönd magadnak. Mert te végezted el a munkát. És meg kell adnod magadnak az elismerést.

Egy utolsó megjegyzés. Az idegtudomány korántsem „teljes”, és ez a könyv határozottan nem arra tesz kísérletet, hogy az agy potenciális működésének minden árnyalatát megmagyarázza. Nagyon sok mindent nem értünk még az agyunkkal kapcsolatban, és sok a hézag azt illetően, hogyan van hatással a viselkedésünkre. Inkább arról adok áttekintést, hogy mit tudunk bizonyos folyamatokról, némi elképzelést osztok meg, hogy ezek a fogalmak hogyan kapcsolódhatnak egymáshoz, és olyan gyakorlatokat, amelyeket hasznosnak találtam a célkövetés során. Nem kétséges, hogy az elkövetkezendő években a tudásunk fejlődni fog, és közelebb kerülünk a vágyott „nagy” válaszokhoz. De egyelőre dolgozhatunk a már elért eredményekkel, hogy hatékonyabbá tegyük a célok kitűzését és elérését. Néhány tudományos tanulmányt is érintek annak illusztrálásaképp, hogy a tudósok szerint hogyan működik az agyunk, és bár egyes tanulmányok erősebbek, mint mások, fontos felismerni, hogy mindegyiknek megvannak a maga korlátai. A kis mintaméretek, az önértékeléses mérések, a publikációs torzítás, az adatok kiválogatása, a tesztmodellek, a toborzott résztvevők sokféleségének hiánya és a neurotipikus kiválasztás néhány olyan szempont, amely gyengítheti az eredményeiket. E problémák közül néhányra utaltam, és e könyvön túlmenően továbbra is megosztom az agykutatásban elért eredményeket, amint azokat közzéteszik.

Az agyad csodálatos, és a jelenlegi ismereteinket felhasználva, az idegtudomány és a pszichológia segítségével valódi változásokat érhetünk el az életünkben.

A tudás hatalom. Szerezzük meg!

Mechanika

1. fejezet

Íme, az elméd

Mielőtt belevágnánk, hogy miért viselkedünk úgy, ahogyan viselkedünk, hogyan alakítunk ki rutinokat, és hogyan állunk ellen azok megváltoztatásának, rántsuk le a misztikum leplét az emberi agyról.

Gyakran úgy gondolunk az agyunkra, mint egy mindenható, mindent irányító mesterre. Agyunk kimeneteit használjuk arra, hogy meghatározzuk, kik vagyunk: értelmezzük az információkat, feldolgozzuk az érzéseket, és irányítjuk a cselekvést. Bár ezek hihetetlenül fontos feladatok, végső soron az agyunk egy szerv, mint a szív, a tüdő vagy a vese. Ha ezeket a kimeneteket a működő agy következményének tekintjük ahelyett, hogy úgy gondolnánk, hogy „ezek vagyunk mi”, akkor más perspektívát nyerhetünk saját viselkedésünkkel kapcsolatban. Mint a szív, amely vért pumpál, vagy a tüdő, amely oxigént cserél, az agyunk: gondolkodik. Ha közelről és nagyítóval vizsgáljuk meg, hogyan működik, két dolgot érünk el: (1) lebontjuk azt a színjátékot, miszerint az agy egy mágikus mester, akinek ki vagyunk szolgáltatva, és (2) lehetővé teszi számunkra, hogy értékeljük, milyen csodálatos ez a szerv.

Az agy működésének tudományos feltárása, és hogy az agyat semmi különösnek ne tekintsük, ellentmondásos céloknak tűnhetnek. Ez egyáltalán nem így van. Amit tenni szeretnénk, az az, hogy eltávolítunk valamennyit abból az érzelmi jelentőségből, amelyet az agyunk működésének eredményeihez rendelünk, miközben képesek vagyunk hátra lépni egyet, és csodálni az agy működését. Ha a szívet vesszük, ez a két nézőpont egyszerre létezik. Szívünk tudatos irányítás nélkül dobog, hogy vérrel lássa el izmainkat és szöveteinket, erőt adva nekik a munkához, miközben az oxigén nélküli vért visszairányítja a tüdőbe üzemanyag-utántöltésre. Eléggé lenyűgöző dolog. Ugyanakkor nem úgy gondolunk a szívünkre, mint ami irányít; nem ítéljük el azért, mert azt teszi, amire hivatott, és nem hagyjuk, hogy tevékenysége meghatározza, mennyit érünk. Ez a szemlélet a kívánatos, amikor az agyunkról gondolkodunk: nem ítélkezünk, mégis lenyűgöz minket az általa végzett munka.

Először is, ő itt az elméd…

Kívülről nézve nem tűnik nagy dolognak. Csak egy ráncos szövetdarab. De ezekben a barázdákban az emberiség legösszetettebb aspektusai jönnek létre. Világmegváltó eszmék, veszélyes ideológiák, hallucinációk, vizualizációk, a szerelem érzésének képessége, a szakítás mély szomorúsága és annak tudatosítása, hogy ebben a mulandó világban létezünk, mégis úgy viselkedünk, mintha a világ minden ideje a miénk lenne. Hihetetlen belegondolni, hogy talán az egész világegyetem legbonyolultabb gépezete ül a füleid között. Ha az agyat a legkisebb alkotóelemeire bontjuk, és felmérjük, hogyan működnek ezek, talán képesek leszünk megfejteni az emberi faj néhány legnagyobb kérdését, beleértve azt is, hogyan tűzünk ki és érünk el célokat.

Folyton csak a neuronra gondolok

Mo Gawdat, a Boldogságképlet (Budapest, 2017, Guruló Egyetem Kiadó) című könyv szerzője a gondolkodást biológiai anyagnak, a működő agy melléktermékének nevezte. Ez metaforaként eléggé találó. A „gondolkozás” az, amire az agyunkat tervezték, hogy segítsen a túlélésben – hogy problémákat oldjunk meg, alkalmazkodjunk a helyzetekhez, elkerüljük a veszélyeket, és megtervezzük a jövőt. Gondolatainkat a neuronoknak nevezett agysejtek közötti beszélgetések generálják, amelyek milliárdszámra léteznek a fejünkben. És az egyedi tulajdonságaik lehetővé teszik számukra, hogy gyorsan kommunikáljanak egymással.

Testünk minden sejtje egy egyforma sejtgolyóból származik, amely a spermium és a petesejt összeolvadása után alakul ki. Amikor egy sejtből neuron lesz, drámai átalakuláson megy keresztül. A kerek, jellegtelennek tűnő sejt egyik végén ágakat, a másikon pedig törzset növeszt, mint egy fa. Idővel ezek az elágazó hálózatok egyre összetettebbé válnak, apró ágak és rügyek bonyolult kapcsolati hálóját alkotva. Az axonnak nevezett törzs is fejlődik, és sok gyökeret ereszt, amelyek messzire és szélesre terjedhetnek. Ezek az ágak és gyökerek alkotják az idegsejtek kapcsolódási pontjait, lehetővé téve számukra, hogy kapcsolatba lépjenek másokkal, és továbbítsák a fontos üzeneteket.

A neuronok ágait dendriteknek nevezzük. Ezek segítik a beérkező információk szűrését, biztosítva, hogy csak a fontos üzenetek jussanak át. Mint egy elfoglalt vezérigazgató, akire folyamatosan zúdulnak az igények, kérések és kérdések, a dendritek a neuron személyes asszisztenseként működnek, és csak a valóban fontos üzeneteket továbbítják.

A „fontossági küszöböt” elérő üzenetek arra késztetik a neuront, hogy továbbítsa ezt az információt a hálózatainak. Ez a sejt axonjának segítségével történik. Egy neuron axonja a gyökerein keresztül több ezer másik neuronhoz kapcsolódhat, szinapszisnak nevezett csomópontokat képezve a küldő és a fogadó neuronok között. Nekünk meg már a WhatsApp-értesítések száma is túl soknak tűnik…

A fogantatást követő hónapok alatt több milliárd neuron keletkezik, és ha egyszer létrejöttek, akkor maradnak is. A bőrünk vagy a májunk sejtjeivel ellentétben az idegsejtek nem képesek önmagukat pótolni, és a tudósok úgy gondolják, hogy az agyban csak néhány sejtcsoport van, amely az ember élete során képes új idegsejteket létrehozni. Az idegsejtjeink rendkívül értékesek.

Elektromos álmok

Az ismerőseinknek küldött emojis és gifes azonnali üzenetekkel ellentétben a neuronok egészen más módon kommunikálnak. Ha az agyra úgy gondolunk, mint egy városra, a sejtek olyanok, mint az épületek: egymás mellé vannak zsúfolva, a belső tartalmukat a külvilágtól védő, elkülönülő határokkal. A hatékony működéshez nagyon speciális belső feltételeket kell fenntartani, mint például az optimális munkahelyi hőmérséklet egy irodában.

Minden épület tartalmaz egy termosztátot, hogy a helyiségek hőmérsékletét optimális hőfokon tartsa. Ha a bejárati ajtó kinyílik – és értékes meleg levegő távozik –, a belső hőmérsékletet a termosztát gyorsan visszaállítja az optimális értékre, így az épület működőképes marad. Az idegsejtek termosztáthoz hasonló módszereket alkalmaznak annak biztosítására, hogy a különböző molekulák és vegyi anyagok egyensúlya optimális maradjon a falak között. És ezeknek az egységeknek a határokon át történő befelé és kifelé való mozgása az, ahogyan beszélgetnek.

Az idegsejtek beszélgetése áll a középpontjában agyunk működésének és változásra való képességének megértésében. A neuronok két fő nyelven beszélnek: elektromos és kémiai nyelven. Akárcsak a vízforralónkat és készülékeinket működtető áramot, az emberi agy elektromos jeleit is töltéssel rendelkező részecskék mozgása hozza létre. Becslések szerint az agyunkban lévő elektromos áram mennyisége egy LED-izzót is képes lenne működtetni (vagyis szó szerint vannak „villanykörte” pillanataink, amikor ötletünk támad).

Amikor az egyik neuron fontos jelet kap egy másiktól, töltés indul el benne, mint amikor bekapcsolod a telefonodat. Ha ez a beérkező töltés elég nagy, a neuron arra készteti az axonját, hogy továbbítsa azt. A töltés lefelé áramlik az axonon, mint egy kábelen, hogy akciós potenciáloknak nevezett jelek formájában terjessze az üzenetet, és amikor ezek elérik a szinapszist, az üzenet továbbadható.

Minden kémia

A két neuron közötti szinapszis egy olyan fizikai rés, amely kémiai „zár és kulcs” rendszert használ a kommunikációhoz. A szinapszis küldő neuron felőli oldalán neurotranszmittereknek nevezett „kulcsokkal” teli buborékok vannak. A szinapszis fogadó neuronjának oldalán pedig a receptoroknak nevezett „zárak”.

Ahhoz, hogy egy küldő neuron továbbíthassa az üzenetét, fel kell oldania a fogadó neuront. Az akciós potenciálok a kulcsok felszabadulását váltják ki, a több jel egymás után több kulcsot küld a zárak felé. Általában minél több akciós potenciál van, annál fontosabb egy jel, hasonlóan ahhoz, amikor a telefonunk folyamatosan csörög – ez általában elég jó mércéje annak, hogy valaki mennyire sürgősen akar közölni valamit velünk.

Amikor a kulcsok a fogadó sejt zárjaihoz kapcsolódnak, kinyitják azokat, és kis utak nyílnak a sejtbe, hogy a töltés bejuthasson. Hogy mekkora töltés jut be, attól függ, hogy hány zár van a sejt határán, és ezek közül hány van nyitva. Minél több a nyitott kapu, annál nagyobb a bejövő jel. Mint a beléptetőkapuk a vasútállomáson – minél több van nyitva, annál több ember juthat be egyszerre a peronra.

A fogadó neuronba érkező nagy bejövő jel kiválthatja az akciós potenciálokat a saját axonjában, és az egész folyamat kezdődik elölről – lehetővé téve a jelek terjedését az agyban.

Hangosan gondolkodni

Az emberi agyban sokféle neuron létezik, amelyeket alakjuk, a bennük lévő „kulcsok” és a rajtuk látható „zárak” eltérései alapján lehet azonosítani, de jelzési módszereik nagyjából azonosak. És a gondolataink alapjául az ő csevegésük szolgál.

Még mindig nem világos, hogy mi is egy „gondolat” az agyban, de becslések szerint naponta több ezer gondolatunk van. Egy tanulmány, amely az agyi aktivitás változásait vizsgálta, miközben az emberek filmet néztek, ezt a napi gondolatszámot körülbelül hatezerre becsülte – és ebbe csak az számít bele, amikor ébren vagyunk!1 Nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem nem tűnik fel, és nem is emlékszem több ezer gondolatra naponta. Gyakran ragaszkodom néhányhoz, és azokat teszem az egész valóságommá. Ha felismerjük, hogy potenciálisan napi több ezer gondolatunk van, akkor láthatjuk, hogy ezek közül mennyi marad észrevétlen, vagy mennyi mindent el lehet engedni. Ebben a tekintetben a gondolatokat gyors válaszokként definiálhatjuk, amelyeket az agy generál, hogy segítsen nekünk kezelni a helyzeteket, és eligazodni a világban. Ha így fogalmazunk, a gondolataink sokkal kevésbé tűnnek megterhelőnek.

Az agy helyzete

A kutatások szerint agyunk legmodernebb részei mindössze 1,5-1,7 millió évvel ezelőtt^2 fejlődtek ki, és a legutóbbi hardverfrissítés kevesebb mint 100 ezer évvel ezelőtt történt^3. Ez lényegében azt jelenti, hogy a 21. században élve egy őskori gép dolgozza fel a világunkat. Az agy két féltekéből áll, egy jobb és egy bal oldalra oszlik, amelyek egymással beszélgetve koordinálják a test mindkét oldalát. Ezek a felek szinte tükörképei egymásnak, számos struktúrájuk másolatai egymásnak, de rendelkeznek néhány egyedi szereppel is. Az anatómia az egész agyat alkotó nagy struktúrákat három különálló részre osztja: az agytörzsre, a kisagyra és az agykéregre.

Az agytörzsről tudjuk, hogy automatikusan irányítja a legfontosabb funkcióinkat. Idetartoznak az olyan folyamatok, mint a légzés, a szívritmus és a vérnyomás szabályozása. A mi agytörzsünkhöz hasonló struktúrákat találunk a legösszetettebb emlősöktől a legegyszerűbb rovarokig minden élőlényben, ami mutatja, hogy mennyire létfontosságú az élethez.

Aztán ott van a kisagy. Az agynak ezt a diónyi méretű részét már régóta a mozgáskoordinációval kapcsolatban tartják számon, mivel a benne lévő sejtek biztosítják az agy és a test közötti kapcsolatot, lehetővé téve az izommozgások apró kiigazításait, hogy egyensúlyban maradjunk. Bár a motoros parancsokban betöltött szerepe továbbra is erős, újabb munkák azt mutatják, hogy a gondolkodásunkat és az érzéseinket is befolyásolhatja.4

És végül ott van az agykéreg: az emberi agy ráncos „kalapja”. Úgy gondolják, hogy ez a rész irányítja azokat a funkciókat, amelyek megkülönböztethetően emberré tesznek bennünket. Az agynak ezt a részét összetettsége és mérete miatt négy különböző lebenyre osztották – a jobb és a bal féltekék tükrözik egymást –, amelyek részben látható, részben kevésbé látható határok alapján és nagyjából funkció szerint vannak felosztva.

Elsőként vegyük a homloklebenyt, amely a homlok mögött helyezkedik el. Ebben található néhány összetettebb viselkedésünk törzshelye, például a jövőre vonatkozó tervezés és a döntéshozatal, valamint a testünkben lévő izmok akaratlagos mozgásának irányítása. Ezután következnek a fejkoronán a fali lebenyek, ide érkeznek az érzékszervi információk és itt kerülnek értelmezésre. Ezt követően a fülek mögött lévő halántéklebeny tartalmazza a hallottak feldolgozásához, az emlékezet kialakításához és az érzelmek szabályozásához fontos struktúrákat. Végül pedig a fej hátsó részén a nyakszirti lebeny következik, ahol ironikus módon azt dolgozzuk fel, amit látunk. Mindezek az agyi régiók neuronokból állnak, és aktivitásuk koordinálja a funkciók e hatalmas skáláját.

A véletlen károsodás, a kísérleti manipuláció vagy a speciális feladatokra adott aktiváció megfigyelésének következtében felfedeztük, hogy az agy mely részei felelősek a különböző funkciókért. A prefrontális kéreg – az agy közvetlenül a szem mögött, a homloklebenyben elhelyezkedő agyterülete – károsodása a jelentések szerint az impulzivitás és a gátló kontroll átmeneti változását eredményezte egy Phineas Gage nevű embernél, miután 1848-ban egy véletlen robbanás következtében egy vasrúd hatolt át a koponyáján.5 Emellett a demencia bizonyos típusaiban szenvedő emberek, akiknél az agy e régiójának sejtjei elvesznek, a személyiségükben is változásokat tapasztalhatnak. Az életet korlátozó epilepsziával élő Henry Molaison agyának mindkét oldaláról a hippokampusz – egy mélyen a halántéklebenyben elhelyezkedő, ívelt struktúra – helyén lévő agyszövet műtéti eltávolítása megakadályozta, hogy új hosszú távú emlékeket alakítson ki.6A részt vevő alanyok félelemkeltő kísérletek során történő megijesztése pedig következetesen aktiválja az amigdala nevű agyterületet – a hippokampusz mellett található mandula alakú struktúrát.7 A funkciók feltérképezése által, azaz hogy az agyi aktivitás miként változik a különböző helyzetekre adott válaszként, továbbá abból, hogy az emberi vagy állati alanyok hogyan viselkednek bizonyos régiók teljes működése nélkül, jobb képet kaptunk a koponyánkban ülő 1400 grammos ráncos masszáról.

Bizonyos funkciók konkrét agyi régiókhoz való hozzárendelése kiment a divatból, ehelyett a tudósok ma már inkább úgy tekintenek az agyra, mint csomópontok hálózatára, amelyek kölcsönhatásba lépnek és befolyásolják egymást. Bár könnyen meghatározhatjuk az agyban azokat a helyeket, amelyek az olyan információk befogadásához kapcsolódnak, mint pl. a látás és a hallás, amikor a befogadáson túl az értelmezésükre is próbálunk rátérni, több régió is bevonódik. És amikor bonyolultabb kérdéseket teszünk fel, mint például „mik az emlékek?” vagy „hogyan hozunk döntést?”, az idegtudomány „specifikus régiók specifikus funkciókat irányítanak” megközelítése megtörik. Némely agyterületek – mint az amigdala – több funkcióban is részt vesznek, és úgy tűnik, hogy egyes funkciók – például egy viszonylag egyszerű döntés meghozatala – több régiót is érintenek. Míg az egyes agyi régiókban lévő neuronok egymással beszélgetnek, ezek a sejtek olyan kapcsolatokkal rendelkezhetnek, amelyek túlnyúlnak a bázisukon, és más régiókban lévő sejtekkel is kapcsolódhatnak, mint a vasútállomások a közöttük lévő sínekkel. E kapcsolatok erőssége változhat, és a tapasztalat megváltoztathatja őket, így az emberi agy hálózatai dinamikusabbak még a Roxfortban található lépcsőknél is.

Az agykéregben villámgyors jeleket továbbító neuronok milliárdjain kívül agyunkban több milliárd egyéb sejt, úgynevezett gliasejt is található. A gliasejteket az agy gondozóinak tekintik: segítenek az idegen baktériumok elleni küzdelemben, a sejtek megfelelő tápanyagokkal való ellátásában és a neuronok rendetlenségének eltakarításában, és kétségtelenül befolyásolják az agyi tevékenység zsibongását.

Az agy ilyen összetett, dinamikus, egymással összekapcsolt sejthálózatként való felismerése akkor fontos, amikor elképzeljük a saját agyunkat, és elgondolkodunk azon, hogyan cselekszünk a mindennapokban. Különösen akkor, amikor megpróbáljuk megváltoztatni a viselkedésünket. Semmi sem egyszerű input/output helyzet. Minden ezen a bonyolult rendszeren halad át, amely más gondolatokat, érzéseket és cselekedeteket befolyásol oly módon, ami néha nyilvánvaló, néha pedig sokkal finomabb (de ugyanolyan fontos).

Szeresd a tested is!

Bármennyire is összekapcsolódnak egymással agyunk régiói, az agyat egy másik kulcsfontosságú kapcsolat is erősen befolyásolja: a testtel való kapcsolat. Az agy csak egy összetevője a szervrendszereknek, amelyekre életben maradásunkhoz szükségünk van, és a többi rendszertől érkező visszajelzések elengedhetetlenek, hogy megmondják az agynak, hányadán is állunk mint mindenre kiterjedő rendszer. Akár egy vezető, aki tudni akarja, hogy mi a helyzet a beosztottakkal, az agyad is kap jeleket a testedtől, hogy megtudja, hogyan mennek a dolgok odalent, hogy ennek megfelelően tudja módosítani a stratégiáját.

Ha tudja, hol van a tested a körülötte lévő térben, az agyad segít megelőzni az ütközést más tárgyakkal vagy emberekkel. A sérült területek védelmét az biztosítja, hogy az agyad a fájdalom érzetét produkálja. Azt pedig, hogy jelenleg hogyan érzed magad, a belső jelek visszajelzéseinek elemzésével tudja megállapítani, pl. a szívverés sebessége alapján. Az érzelmi állapotok – amelyek nagymértékben befolyásolhatják az előttünk álló feladat elvégzésére való képességünket – az agy és a test közti kapcsolat egyik legjobb példája.8A nyilvános előadás előtt szorongó idegállapot, amikor fejben végigfutunk azon a 628 dolgon, ami rosszul sülhet el egy tízperces beszéd során, a testünkben lévő gyomorgörcsök, izzadó tenyér és száguldó pulzus formájában érezhetők. Ha ezeket az érzéseket úgy értelmezzük, hogy „idegesek vagyunk”, akkor a gondolataink is eköré szerveződnek, amitől még idegesebbek leszünk.

Világos, hogy a testünk állapota befolyásolja lelkiállapotunkat, de hogy milyen mértékben, azt még vizsgálni kell. Azt is tudjuk, hogy az agyi aktivitást még a testünkben élő nem emberi lakosok is befolyásolhatják, nevezetesen a bélrendszerünkben élő mikrobák trilliói, amelyek olyan feladatokban segítenek, mint például az étel megemésztése. A kémiai hírvivő anyagok, amelyeket ezek az organizmusok bocsátanak ki, aktiválhatják a bélrendszer körüli idegeket, hogy stimulálják az agyat – és annak jelentőségét, hogy ez miként befolyásolhatja az agyunk működését, még csak most kezdjük felismerni.9

Ha az agyat egy teljes rendszer részének tekintjük, amelyet befolyásolhatunk azzal, ahogyan a testünk többi részével bánunk, akkor egy kibővített eszköztár áll rendelkezésünkre, hogy az érzéseinket befolyásoljuk. A testi rendszereink közötti kapcsolatok azt sugallják, hogy a fizikai egészségünkre való odafigyeléssel és azzal, hogy megadjuk a testünknek, amire szüksége van, hatással lehetünk az agyműködésünkre, és ez segíthet bennünket a változásra való törekvésünkben is.

Miért kellett ezt ilyen bonyolulttá tenni?

Amikor az agyunk működésének részleteiről van szó, sok mindent tudunk mondani róla. Mostanra nagyon jók vagyunk az egyes agysejtek és folyamataik tanulmányozásában, ami lehetővé teszi számunkra, hogy megértsük, ezek a sejtek hogyan léphetnek kölcsönhatásba egymással. Azonban minél jobban ráközelítünk és próbálunk válaszolni a működésünkkel kapcsolatos nagy kérdésekre, annál nehezebb megmondani, hogy pontosan hogyan állnak össze ezek az egységek, hogy egy élő, érző, összetett emberi lényt alkossanak. Ez az a pont, ahol hasznos átugrani az idegtudományok területéről – ahol az agy biológiai alapjainak feltárásával foglalkozunk – a pszichológia területére.

A pszichológia az emberi viselkedés olyan aspektusait írja le, amelyekről tudjuk, hogy léteznek, még akkor is, ha nem ismerjük pontosan, hogyan jönnek létre. Például a pszichológia olyan jelenségei, mint a kognitív torzítások, amelyek gyors, de rossz döntések meghozatalára késztetnek minket (inkább spórolunk 10 forintot, ha valami 50 forintba kerül, mint 50 forintot, ha valami 5 ezer forintba kerül), kétségtelenül léteznek, de még mindig nem világos, hogyan. Az idegtudományos és a pszichológiai alapú kutatások kombinációjának felhasználásával szélesebb körű ismereteket szerezhetünk az emberi agyról és viselkedésünkről.

Továbbra is fennáll a szakadék aközött, amit az agyról és a viselkedésünkről tudunk, mivel az agy talán túl komplex, hogy jelenleg megérthessük. Gyakran hasonlítjuk agyunkat a számítógépekhez, a technológia valaha létezett legösszetettebb formájához, de ez az összehasonlítás mégsem állja meg a helyét. A számítógéppel ellentétben az agyba bejutó bármilyen információ képes megváltoztatni az agy kapcsolatait (erről bővebben lásd a 3. fejezetet), és az agyunk rugalmas, hálózatos felépítése miatt soha nem tudunk információt elkülönítve feldolgozni. Míg egy számítógép képes objektíven elemezni és rendszerezni az adatokat, addig minden, amivel mi kapcsolatba kerülünk, átmegy az egyedi szűrőrendszereinken, így olyan gondolatokat kapunk, amelyeket akkor is helyesnek érezhetünk, ha éppenséggel teljesen tévesek. Amit korlátozó módon „fejlettnek” nevezünk, valószínűleg kritikus akadálya annak, hogy valóban megértsük, hogyan működik az agyunk. Ez azt jelenti, hogy amikor olyan folyamatokat vizsgálunk, amelyekről úgy gondoljuk, hogy segíthetnek a célok kitűzésében és elérésében, elkerülhetetlenül lesznek ismeretlenek. És ez frusztráló lehet. Világos, tömör magyarázatokra vágyunk – ezek a káosz világában a rend iránti vágyunkról szólnak. Amikor az idegtudományról van szó, nem rendelkezünk az általunk keresett tökéletes válaszokkal. Viszont, amit eddig tudunk, felhasználhatjuk céljaink hatékonyabb eléréséhez.

Összefoglalás

A több milliárd neuronjával és trilliónyi összeköttetésével, amelyek szoros „csomópontokban” működnek, valamint távoli régiókban lévő sejtekkel kommunikálnak, még csak a felszínét kapargatjuk annak, hogyan is működik valójában az agyunk. Ha úgy tekintünk rá, mint a beszélgető sejtek összetett hálózatára, amely gondolatainkat, érzelmeinket, értelmezéseinket és cselekedeteinket generálja, az hasznos lehet abban, hogy a körülöttünk zajló eseményeket kontextusba helyezzük. Az agyunk sok zajt csap, és ha felismerjük, hogy ez normális, akkor az értelmezéseinknek tulajdonított jelentőség egy részét megszüntethetjük.

2. fejezet

A viselkedés gyökerei

Tedd az agyad egy ismeretlen világba…

Ha az agyadat egy idegen bolygóra dobnák, szerinted mire lenne szüksége a túléléshez? Természetesen az összes alapvető dologra, mint a víz, az élelem és a menedék. De szüksége lenne még egy másik funkcióra is, valami kevésbé nyilvánvalóra, de a túléléshez ugyanolyan elengedhetetlenül fontosra: meg kellene tanulnia, hogyan működik a világ, amelyben él.

Érdemes úgy elképzelni, hogy az emberi agy kezdetben egy zabolátlan, vad sövény. Minden sövénynek ugyanazok az összetevői, de alakjuk, levéltípusuk és elágazási szerkezetük tekintetében kissé különböznek. Agyunk ezen alapvető alapjait a génjeinkben lévő utasítások határozzák meg, ami azt jelenti, hogy az emberi evolúció több millió éve, valamint a szülőktől származó különleges tulajdonságok befolyásolják működésünket.

Amint az agyunk kikerül a világba, sövényvágók kezdik vagdosni. Attól függően, hogy mi befolyásolja a vágást, a sövényt a legkülönbözőbb formákra lehet nyesni és metszeni. A kezdeti tapasztalataink és a korai életkori leckéink a legerősebb sövényvágók, amelyek lehetővé teszik számunkra, hogy befogadjuk, ami körülöttünk történik, és módosítsuk a kapcsolatainkat, hogy biztonságban legyünk. Felnőttként a fejünkben lévő medve, sárkány vagy hattyú alakú sövényünkkel éljük mindennapjainkat, és az ő irányításuk szerint cselekszünk. És bár ezek a sövények felnőttkorban is változhatnak és alkalmazkodhatnak, azok a korai vágások maradandó nyomot hagynak.

Hogy érted?

Mint egy tolmács, az agy érzékeli a környezetünkből érkező jeleket – amit látunk, hallunk, szaglunk –, és jelentést tulajdonít nekik. E jelek az érzékelő szerveinken, például a szemünkön és a fülünkön keresztül jutnak be az agyba, különböző formákban, például fény- és hanghullámokként. A beérkező jeleket agyunk nyelvére – elektromos impulzusokra – alakítja át, hogy feldolgozhassuk és értelmezhessük őket.

Hogy az agy miként érzékeli a különböző jeleket, egy zongora segíthet elképzelni. Minden bejövő jel a billentyűk különböző kombinációját nyomja meg, hogy egyedi hangot (vagy mintát) adjon. Amikor ezek a különleges minták megszólalnak, aktiválódik az agyunknak az e kombinációkhoz kapcsolódó információs raktára, amelyet a megszerzett tudás és a múltbeli tapasztalatok töltenek meg, ez nagyjából képet ad arról, hogy mi folyik körülöttünk, és befolyásolja a cselekvésünket. Ha egy almát látunk, a gyümölcsöt kódoló billentyűkombináció olyan asszociációkat válthat ki, mint az „étel”, „édes” és „egészséges”, miközben a barátunk hírhedt almás pitéjének emlékei is aktiválódhatnak. Ha pedig éhesnek érezzük magunkat, ezek a jelek arra késztethetnek, hogy beleharapjunk.

Ha az emberi agy jelentkezne a „fő értelmező” pozícióra, hogy segítsen eligazodni a csúcstechnológiás, strukturált, 21. századi világunkban, nehezen jutna túl az állásinterjún (erről hamarosan bővebben). De több tízezer évvel ezelőtt kiválóan teljesítette ezt a szerepet. Olyannyira, hogy a bolygó egyik legdominánsabb fajává váltunk.

Közelről nézve az emberi agy nagyon hasonlít más állatok agyához. A sejtjeink ugyanúgy működnek – elektromos és kémiai jelek segítségével –, és bizonyos agyi struktúrák, mint az amigdala és a hippokampusz, több fajban is léteznek. Ez azt jelenti, hogy a viselkedésünket vezérlő folyamatok egy része olyan állatokban is létezik, amelyeknek az „intelligenciaszintje” meg sem közelíti a miénket (ahogy azt mi meghatározzuk).

Az emberi agy és a legközelebbi élő őseink, például a csimpánzok és a bonobók agya közötti alapvető különbség a belső huzalozásukban rejlik. Agyunk bizonyos régiói, mint például a prefrontális és a látókéreg, sokkal nagyobbak, mint ősi rokonainké, mivel az emberi régiók több neuront tartalmaznak. A több neuron több kapcsolatot jelent, ami masszívan megnöveli a billentyűk számát a zongorán, és lehetővé teszi a fejlettebb információfeldolgozást, mivel több agyi minta áll rendelkezésre.

Az agyat úgy is elképzelhetjük, mint egy vasúti hálózatot: minden neuron egy állomás, amelynek vágányai egy peronra vezetnek be és onnan ki. Ha van egy vasúti hálózatunk, amelynek csak néhány állomása van, akkor a megállók közötti lehetséges útvonalak száma korlátozott. Ha az A állomásról a B állomásra akarsz eljutni, akkor csak néhány út van, amin ezt az utat megteheted. Ha több állomást és vágányt adunk a hálózathoz, az útvonalak hirtelen sokkal összetettebbé válnak, és megnő a lehetőségek száma, hogy az A állomásról eljussunk a B-re. A megnövekedett szintű összekapcsoltság hatékonyabb rendszert hoz létre az utasok szállítására, és az agyban ez azt jelenti, hogy hatékonyabban dolgozza fel az információt.

Az emberi agynak több milliárd állomása van, és ezek közül sok több ezer csatlakozási ponttal rendelkezik, ami lehetővé teszi a jelek gyors továbbítását, és megkönnyíti az információ összekapcsolásának és értelmezésének új útvonalait.

Őskori vezetők

Agyunk évmilliók során fejlődött ki, még mielőtt a mai értelemben vett ember egyáltalán létezett volna. Az evolúció gyakran rendkívül lassú folyamat. A DNS-kódunkban – az emberré válás receptkönyvében – található gének változásainak továbbadásán alapul.

Ez a lassú információátvitel azt jelenti, hogy évekig is eltarthat, amíg a nem hasznos tulajdonságok kihalnak a populációból, és az előnyösek elterjednek. Például ha egy populációban egy egyed véletlenszerűen olyan génváltozást – vagy mutációt – mutatna, amely Herkules-szerű erőt ad neki, ez a személy talán jobb lenne az élelemszerzésben, mivel könnyebben le tudná teríteni az állatokat. A több élelem több szexet jelenthet (mind energia szempontjából, mind pedig abban az értelemben, hogy több társat vonzana), ami azt eredményezi, hogy több gyermek születik, akik ugyanazt a Herkules-génmutációt hordozzák.

Ezek a szupererős egyedek minden egyes generációval egyre sikeresebbek lesznek, és egyre több és több gyermeket fognak nemzeni, amíg sok generáció múlva a jelenlegi törzs minden tagja szuperhősszerű erővel fog rendelkezni. Az evolúciónak ez a kissé elrugaszkodott példája azt szemlélteti, hogy a környezetben való túlélésre alkalmasabb egyedek hogyan tudják kihasználni a rendelkezésre álló korlátozott erőforrásokat, így nagyobb valószínűséggel szaporodnak és adják át előnyös tulajdonságaikat a következő generációnak. A mai, általunk hordozott génvariációk közül sokan ennek a fáradságosan lassú átörökítési rendszernek az eredményei.

A legtöbb más élő organizmushoz hasonlóan az embereket is motiválja, hogy továbbadják a génjeiket fajunk fennmaradásáért. Túlélési mechanizmusaink egyikét társadalmi kötelékeink jelentik. A csoporthoz tartozás alapvető fontosságú az emberi sikerhez. Az együttélés biztonságot jelentett, több élelmet tudtunk gyűjteni, és megoszthattuk a terheket. Az egyedül vadászóknál valószínűleg sikeresebbek voltak a csoportban vadászók, akik megosztották egymással, amijük volt, így többen maradhattak életben, és szaporodhattak. Ezért a mai génjeink olyan emberektől származnak, akik együttműködtek egymással, és az agyunk továbbra is arra ösztönöz minket, hogy egy csoport tagjai legyünk. Ünnepel, ha „elfogadnak” minket, és a legerősebb érzelmeink közül sok csak más emberek viszonylatában létezik, mint például az együttérzés, az empátia, a féltékenység és az elutasítás fájdalma.

Egy másik előnyünk, amelyre az evolúció révén tettünk szert, az intelligenciánk. Az a képességünk, hogy széles körű ismereteket szerzünk, és ezeket arra használjuk, hogy furcsa és csodálatos összefüggéseket hozzunk létre különböző események között, folyamatosan lehetővé teszi számunkra, hogy kiterjesszük tudásunk határait. Intelligenciánk egy egyedülállóan emberi tulajdonságot is szült: a képzelőerőnket. Képesek vagyunk olyan dolgokra gondolni, amelyek még soha nem történtek meg, és a múltbeli tapasztalatainkat és az új információkat felhasználva jóslatokat készítünk a jövőről. Ezek a jóslatok túlélési előnyt jelentettek számunkra, mivel fel tudtuk mérni, hogy mi történhet, ha egy bizonyos helyzettel szembesülünk, így előre meg tudtuk jósolni a lehetséges kimeneteleket. Túlműködő képzeletünk segíthet megtervezni a lépéseket, amelyeket meg kell tennünk egy cél elérése érdekében, de túlgondoláshoz is vezethet, egy olyan mentális állapothoz, amely akadályozhatja az előrehaladást.

A történetek önmagunknak való mesélése kulcsfontosságú mechanizmus, amely segítette fejlődésünket, és ma is befolyásolja működésünket. Az ember kommunikációjának módja az egyik legszembetűnőbb különbség, amely elválaszt minket az állatvilág többi tagjától. Az összetett nyelv lehetővé tette számunkra, hogy elmondjuk másoknak, hol van élelem vagy milyen veszély leselkedik ránk, hogy kapcsolatot építsünk ki más csoportokkal, és megnyitotta előttünk a narratívák felépítésének lehetőségét. A történetmesélés még mindig a legmegragadóbb módja az információszerzésnek, és a legsikeresebb memóriatechnikák némelyikének középpontjában történetek állnak.1 A tárgyakhoz szavakat rendelve és az információkat megosztható történetekbe foglalva sokkal könnyebbé vált a csoportban való túlélés és boldogulás. Emellett a magunkról, a világban elfoglalt helyünkről (többnyire mindennek a középpontjában) és a másokkal való kapcsolatainkról szóló narratívák készítése – a hiedelmek és az előítéletek révén – kulcsfontosságú módját jelentik annak, ahogy a mindennapi életünkben eligazodunk.