RÉSZLET

© Baróthy Borbála, 2025

Borítótervező: Chris Covers

Korrektor: Palczer-Aschenbrenner Eti

Tördelés: Hermann Gábor

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

1. FEJEZET

A vastag falak, a berácsozott ablakok és a nyomasztó légkör mind arról árulkodtak, hogy nem vagyok ide való. Ahogy beléptem az IGR, vagyis az Illinois Girls Reformatory kapuin, az első dolog, ami az eszembe jutott, hogy a francba bírom itt ki két évig?

– Miután letetted a személyes holmidat, bekísérünk a szobádba. Az eligazítás után lesz az étkezés – mondta a felügyelő, aki fájdalmasan szoros kontyával, kemény arcvonásaival és szigorú tekintetével nem keltett bennem túl jó benyomást. Bár nem vártam, hogy a javítóintézetben majd tündérkeresztanyák fogadnak – süteménnyel a kezükben –, de már attól elment az életkedvem, hogy ennek a nőnek a savanyú arcára néztem. Követtem a szigorú felügyelőt végig a folyosón, be egy színtelen szobába, ahol egy szekrényen, egy asztalon és pár dobozon kívül nemigen volt más.

– Ebbe rakd bele az összes személyes holmidat! – ijesztő, szürke szemeivel végigmért és egy dobozt rakott az asztalra. Belepakoltam a mobilom, a fülbevalóm és minden egyéb cuccomat. Faarccal bámultam a nőre.

– Szombatonként egyszer tudsz telefonálni. A napi szabadidődet az intézmény könyvtárában, a szobádban vagy a kapukon belül tudod eltölteni. Az étkezéseken és az intézmény által rendezett tevékenységeken kötelező a részvétel. A mindennapos csoportfoglalkozásokon úgyszintén. A házirend betartása kötelező, ellenkező esetben büntetés szabható ki – nézett rám úgy, mintha azt várná, hogy mondani fogok valamit. Lassan bólintottam, jelezve, hogy megértettem, amit mondott.

– Ha van valaki, akivel beszélnél telefonon, most kapsz időt.

– Igen, szeretnék – válaszoltam gyorsan. Ez az első jó dolog, amit ma hallottam. A felügyelő egy telefonhoz kísért.

– Öt perc – szólt szigorúan, majd arrébb állt. Tárcsáztam és reménykedtem benne, hogy a nagynéném vagy a húgom veszi fel. Lélegzet visszafojtva vártam, és minden egyes búgásnál gyorsabban vert a szívem. Aztán amikor megszólalt az ismerős, vékonyka hang, hosszasan kifújtam a levegőt, amit egészen addig bent tartottam.

– Maggie! Én vagyok az, Sol.

– Sol?

– Igen. Maggie most nagyon figyelj rám, rendben? Hetente csak egyszer tudunk beszélni. Szombatonként hívhatlak titeket csak.

– Tessék? De hát miért? – olyan csalódott volt a hangja, hogy azt hittem, elsírom magam.

– Itt ez a szabály. De ígérd meg nekem, hogy vigyázol magadra. Megígéred?

– Igen. Nagyon rossz a hely, ahol vagy? – kérdezte aggodalmas hangon.

– Nem, ami azt illeti, egész jó – hazudtam, hogy ne aggódjon miattam. – Maggie, most le kell tennem – mondtam szomorúan, amikor a telefon pityegett egyet, jelezve, hogy mindjárt lejár az öt perc.

– Rendben – sóhajtott.

– Jövő héten beszélünk. Szeretlek, hugi.

– Én is téged – csicseregte. Lassan tettem le a telefont, aztán ismét a savanyú tekintetű felügyelő felé fordultam, aki intett, hogy kövessem. Megfordult és határozott léptekkel haladt tovább a folyosón.

– Minden este létszámellenőrzés van. Lámpaoltás fél tízkor, a reggeli a csarnokban, pontban nyolc órakor. Kérdés? – húzta fel egyik szemöldökét, miután végigmentünk a hosszú folyosón, majd hirtelen megálltunk egy szürke ajtó előtt, amelyen a 203-as szám állt.

– Nincs – feleltem. A felügyelő bekopogott az ajtón, majd benyitott. Gyorsan körbepillantottam a szobában. Egy emeletes ágy, két kisebb szekrény meg egy asztal kapott helyet az apró helyiségben. A falak fehérek, töredezettek, a plafon sarkában egy kis penészt vettem észre. Nem tudom, hogy a levegő volt-e hűvös, vagy csak engem rázott ki a hideg a látványtól. Az alsó ágyon egy vékony, színes bőrű lány feküdt, lábát keresztbe tette és egy könyvet olvasott. Amint meghallotta, hogy beléptünk, letette a könyvet maga mellé és kérdőn nézett a felügyelőre, majd engem méregetett. A haja rövid fekete, egyik oldalon hosszabbra vágott és egy lila tincs tette a frizuráját még vadabbá. Barna szemével úgy mért végig, mintha egy kirakati áru lennék. Klassz. Az én hosszú szőke hajammal, fehér bőrömmel és kék szememmel tökéletes ellentéte vagyok. Azonban a következő két évben vele kell laknom, úgyhogy nem ártana, ha sikerülne jól kijönnünk egymással, ezért egy bizonytalan mosolyt küldtem felé.

– Lynn, ő az új szobatársad, Sol Robertson – mondta színtelen hangon. – Fél óra múlva kezdődik az étkezés, aztán a csoportfoglalkozás, bőven lesz időtök összeismerkedni, tehát ajánlom, hogy ne késsetek el! – azzal sarkon fordult és kiment.

– Igazán bájos – motyogtam.

– Collins? Meg lehet szokni. Várj, amíg meglátod a csoportvezetőnket! – legyintett Lynn. – Lynn Thompson – nyújtotta felém a kezét.

– Sol Robertson – mutatkoztam be én is.

– Na, és mit vétettél, Sol?

A kérdés váratlanul ért, nem gondoltam, hogy ezt rögtön meg fogják kérdezni tőlem, amint beteszem ide a lábam. Mondhatnám azt, hogy tévedésből vagyok itt, de nem fogom azonnal kifecsegni bárkinek a titkaimat. Ezért azt feleltem, ami az aktámban is állt.

– Fizikai erőszak.

– Váó – pillantott rám elismerően. – Esküszöm egy csomó minden eszembe jutott, hogy vajon mit keres itt egy ilyen kis hófehérke, mint te, de erre nem gondoltam volna.

– És te mit követtél el? – kérdeztem, figyelmen kívül hagyva a hófehérkés megjegyzését.

– Elloptam a nevelőszüleim autóját, meg néhány dolcsit – vonta meg a vállát. – El akartam szökni, de mint látod, nem jártam túl nagy sikerrel. Na, mindegy, a fönti ágy a tiéd. Pakolj ki, aztán öltözz át, mert húsz perc múlva lent kell lennünk!

Levettem az ágyról az összehajtogatott ruhakupacot, ami egy nadrágot, zoknit és egy nálam kétszer nagyobb, kék pólót tartalmazott. Átöltöztem, majd fölhúztam a bakancsomat, copfba kötöttem a hajam és várakozóan Lynnre pillantottam.

– Na, így már nem lógsz ki annyira a sorból – mondta tetőtől talpig végigmérve engem. A falon lévő hangosbemondóból két pityegés hallatszott.

– Ebédidő van. Kövess! – mondta Lynn és kiment a szobából, én pedig követtem.

A folyosón most rengeteg lányt láttam, mind ugyanolyan ruhában, amilyenben én is voltam. Ugyanabba az irányba tartottak. Idegességemben a könyökömet kezdtem vakargatni, ahogy a sok idegen arcot néztem magam körül.

– Annak a folyosónak a végén, ott, balra van a fürdő – mutatott egy irányba. – A könyvtárat és a szabadidőszobát majd később megmutatom.

Beértünk a menzára, ami egy hatalmas helység volt rengeteg asztallal. A lányok úgy ültek egymás mellett, akár a verebek. Beálltam Lynn mögé a sorba, és magamhoz vettem egy tálcát. Kíváncsiskodó tekintetek kísérték minden egyes mozdulatomat. A nagydarab konyhásnő – hálóval a fején – olyan képet vágott, mintha citromba harapott volna. Meg tudtam érteni. Ezt a melót én is nehezen viselném. Egy merőkanalat belemártott a főzelékbe és rátette a tányéromra. Majdnem elkezdtem öklendezni, de sikerült visszafognom magam. Itt azt eszem, amit elém raknak vagy éhen halok. Követtem Lynnt, de közben nagy volt a kísértés, hogy megkérdezzem néhány lánytól, mégis mi a fenét bámulnak? Ugyanis amerre csak léptem, mindenhol éreztem a hátamban a tekintetüket. Lynn leült egy asztalhoz három másik lány mellé, én pedig mellette tettem le a tálcámat.

– Lányok, ő itt Sol. Az új szobatársam.

– Sol? Mint a nap? – nézett rám egy göndör, vörös hajú lány, aki hatalmas szemeivel és pirospozsgás arcával leginkább egy porcelánbabára hasonlított.

– Igen – feleltem, és már felkészültem, hogy válaszoljak egy csomó „Te spanyol vagy? Latin származásúak a szüleid? A hajad miatt lett a neved Sol?”, és ehhez hasonló kérdésekhez, amiket már megszoktam, de a lány csak elmosolyodott és azt mondta:

– Bethany vagyok. Üdv a gettóban! – kacsintott rám. – Ők itt Ashley és Tara – mutatott a másik két lányra.

– Tudod, Beth, mi is be tudunk mutatkozni – nézett Bethanyra a hosszú, barna hajú, akinek a jobb karján két tetkó is volt. Nem akartam bámulni, de az egyik egészen biztosan egy fecskét ábrázolt. Bethany a szemét forgatta a tetkós lány megjegyzésére és tovább ette a tányérján lévő gusztustalan ételt.

– Ash vagyok – emelte rám a tekintetét a barna hajú.

– Én meg Tara – intett felém a harmadik, akinek a copfja rengeteg vékony fonásból állt össze.

– És mondd csak, mi jót műveltél, amiért ideküldtek nyaralni? – nézett rám Ash, miközben egy darab kenyeret mártogatott a főzelékébe. Úgy látszik, ez a legnépszerűbb kérdés itt, mindenki arra kíváncsi, mekkora bűnöző vagy.

– Én…

– Fizikai erőszak. Gondoltátok volna? – vágott a szavamba Lynn, mire a többiek csodálkozva pislogtak rám.

– Tényleg? – vonta fel egyik szemöldökét Tara hitetlenül. – Pedig olyan kis… nebáncsvirágnak tűnsz.

– Nem tudom eldönteni, hogy ez pozitívum volt-e vagy nem – ismertem el.

– Hát, ahogy vesszük – vont vállat. – A lányok körében tuti nem leszel célpont vagy kitaszított, mint mondjuk Lauren Emmerson a 105-ös szobából. Enyhén dilis a csaj. Itt vannak olyanok, akik kis piti ügy miatt kerültek ide. Mint például Ash – intett a fejével Bethany a jobbján ülő Ashley felé.

– A részegen elkövetett vandalizmus nem túl izgalmas sztori. Ahogyan a bolti lopás sem, amiért például én vagyok itt. Tara már más tészta. Bandázás és ehhez hasonlók – mondta teljesen természetesen.

– Ja, tiszteletlenül viselkedtem egy rendőrrel – Tara a levegőbe idézőjelet mutatott az ujjaival és a szemét forgatta.

– Tiszteletlenül? – néztem rá kíváncsian.

– A zsernyákok azt hiszik, csak mert egyenruhájuk van, bármit megtehetnek. A csávó kicsit komolyabbra vette a dolgot, amikor a megmotozásomra került a sor, kénytelen voltam neki behúzni egyet. Nem nagyon értékelték a bíróságon.

– De nem mondtad el, hogy valójában mi történt? Azt a rendőrt kellene lecsukni – néztem rá értetlenül.

– Na és mit gondolsz, a bíróságon egy rendőrnek hittek vagy egy tizenhét éves lánynak, aki már kétszer volt javítóintézetben? – vonta fel egyik szemöldökét, mire elhúztam a számat. Ez a helyzet nekem is ismerős. A kanalammal az undorító kocsonyás főzeléket piszkáltam. Valószínű jobb, ha nem tudom, hogy igazából mi van a tányéromon. Egy falatot a számba raktam, de amint megéreztem az étel ízét, elfintorodtam.

– Majd megszokod – intett Lynn.

– Kétlem – mormogtam az orrom alatt. Miután megebédeltünk és visszavittük a tálcánkat, a kötelező csoportfoglalkozás felé vettük az irányt. Egy teremben ültünk le, ahol a székek körben helyezkedtek el a fakó, egykor világoskékre festett falak között. A csoportvezető egy magas, szemüveges nő volt, arcáról szigor sugárzott, hangja keményen csengett.

– Sol Robertson ma érkezett az intézetünkbe. Én Marta Kingsley vagyok, a csoportvezetőd. Bemutatkoznál a többieknek, Sol? – nézett rám sólyomszerű tekintetével. Megköszörültem a torkomat és összefontam a mellkasom előtt a karomat, aztán átfuttattam a tekintetemet a teremben lévőkön. Az összes szempár rám szegeződött, amitől kicsit kellemetlenül éreztem magam.

– Tizenhét éves vagyok, Springfieldből jöttem, és fizikai erőszak miatt vagyok itt – feleltem monoton hangon, megelőzve, hogy valaki megkérdezze, konkrétan mit műveltem.

– Van valami más esetleg, amit szeretnél megosztani velünk? – kérdezte a csoportvezető. Mégis mi más lenne, amit vadidegenekkel akarnék megosztani?

– Nincs – válaszoltam, a körömágyamat kapargatva.

A foglalkozás mérhetetlenül unalmas volt, egy ponton azt hittem, hogy helyben el fogok aludni. Az egyórányi erkölcsről való papolás még csak minimálisan sem érdekelt, ezért amikor Kingsley közölte, hogy a foglalkozásnak vége, megkönnyebbülve álltam föl a székből és követtem Lynnt, aki megmutatta a könyvtárat, az udvart, ami egy hatalmas betonplaccot jelentett, és a szabadidőszobát, amibe egyetlen egy darab tévé és egy ősrégi számítógép kapott helyet, állítólag „halál lassú és szakadozó” internettel. Este zuhanyzásnál még csak meg sem lepődtem az átlátszó, műanyag fallal elválasztott fülkéken, a vízköves csapokon, csak beálltam a zuhany alá és magamra folyattam a vizet, ami természetesen éppen csak langyos volt.

– Tudod, Sol, örülök, hogy ide osztottak be. Az előző szobatársamat dühkezelési problémák miatt áthelyezték, egyedül meg tök szívás itt lenni – hallottam meg Lynn hangját a sötétben, az alattam lévő ágy felől, miután átöltöztem pizsamába és magamra húztam a takarót.

– Én is örülök, hogy hozzád osztottak be, Lynn – válaszoltam őszintén. Talán nem is lesz annyira elviselhetetlen ez a két év, mint amennyire azt hittem.

***

Sosem gondoltam volna, hogy egy javítóintézetben jól fogom tudni érezni magam, vagy legalábbis elviselhetően. Mondjuk igaz, azt sem gondoltam volna, hogy egyszer egy javítóintézetben kötök ki. A napok eleinte csigalassúsággal teltek, de pár hét után már úgy éreztem, újra huszonnégy órából áll egy nap és nem hatvanötből. Amikor az itteni lányokra gondoltam, narancssárga kezeslábasba bújt, nyakig tetkós bagózó csajokat képzeltem el, akikhez maximum egy elnézést mormolok az orrom alatt, míg elmegyek mellettük a menzán. Persze van bőven ilyen is. De Lynn és a többiek teljesen normális lányok. Jó, az azért túlzás, de abszolút szerethetőek és sokkal hamarabb befogadtak, mint arra számítottam. Valami kifacsart módon pedig teljes biztonságban éreztem itt magam, amit az „otthonomról” már nem mondhattam volna el. Volt időm olyan dolgokra, amelyekre otthon sosem jutott, pedig mindig szerettem volna olvasni vagy naplót írni.

Most is épp az ágyamon fekve olvastam, amikor a szobánkban lévő hangosbemondó hármat pityegett.

– Mit is jelent a három pityegés? – néztem Lynnre, aki épp a cipőjét húzta föl.

– Sol, már hat hónapja vagy itt, nem igaz, hogy nem tudod megjegyezni a pityegések jelentését. Gyűlés lesz. Öt percünk van, tedd le azt a könyvet és húzd fel a cipőd, Kingsley kinyír, ha egyetlen tizedmásodperccel is elkésünk! – szemforgatva csuktam be a könyvet és tettem be a párnám alá, aztán fölhúztam a bakancsomat.

– Na, menjünk arra a francos gyűlésre! – sóhajtottam és kimentünk együtt a szobából, végig a folyosón a csarnokig, ahol mindenki oszlopokba állva sorakozott. Mr. Hudson, az intézmény igazgatója lépett a mikrofon elé. Megigazította a nyakkendőjét és nagy bagolyszemeivel a tömegre meredt.

– A mai gyűlést azért hívtuk össze, mert intézményünk három másik intézménnyel együtt egy rendkívüli lehetőséget kapott egy hátrányos helyzetű fiatalokat segítő programnak köszönhetően. A héten véletlenszerűen kiválasztunk közületek öt lányt, akik a büntetésüket a dél-karolinai katonai tábornál dolgozzák le. Kilenc hónapig kell a Camp Buttlearben dolgoznotok. A program leteltével szabadlábra lesztek helyezve. Az öt lányt természetesen azok közül választjuk ki, akiknek a letöltendő büntetése az intézményben meghaladja a kilenc hónapot. Ez egy egyedülálló lehetőség a számotokra. Az öt kiválasztott nevét szerda délután hirdetjük ki – fejezte be végül a beszédet Mr. Hudson.

– Muszáj benne lennem abban az ötben. Esküszöm, ha nem választanak be, én nem tudom, mit csinálok – jelentette ki erősen gesztikulálva Lynn, miközben Beth, Ashley és Tara társaságában kimentünk az udvarra.

– Elhiheted Lynn, hogy mi is benne akarunk lenni, de csak öt lány mehet… – nézett rá Beth.

– Hát mi pont öten vagyunk – vonta meg a vállát Lynn.

– Csak négyen vagytok – csóválta a fejét Ash. – Azok közül választanak, akik tovább maradnának bent kilenc hónapnál. Én négy hónap múlva elhúzhatok innen.

– Annál jobb. Legalább nekem több esélyem van bekerülni – vigyorgott Lynn.

– Nem tök mindegy, Lynn? Ha nem kerülsz be, akkor is csak két hónappal maradsz bent tovább, nem értem, miért annyira fontos neked ez – csóválta a fejét Tara.

– Ugyan. Szerinted érdekel, hogy előbb szabadulok? Egy frászt! Viszont, ha figyeltetek volna, a dél-karolinai laktanyán kell dolgozni. Egy csomó kiéhezett, szexi katona között. Ennél jobb helyet nem is kívánhatnék a büntetésem letöltésére – vigyorgott Lynn és beleharapott az ajkába.

– Mondasz valamit – bólintott Beth. – Na, mi az, Sol? Téged nem hoznak lázba a katonák? – nézett rám kérdőn. Most mondjam, hogy engem sokkal jobban érdekel az, ha hónapokkal előbb szabadulhatok és hazamehetek a kishúgomhoz, és megvédhessem attól, amit odahaza kell átélnie?

– Dehogynem. Csak nem akarom magam beleélni túlságosan, több mint valószínű, hogy úgysem engem választanak be.

– Hát, majd holnapután meglátjuk. Lehet, hogy egyikünk hétvégén már sokkal kellemesebb közegben fogja tölteni a büntetését – nevetett Tara. Nekem viszont csak az az egyetlen gondolat járt a fejemben, hogy kaptam egy esélyt arra, jóval előbb hazamehessek.

***

A fejem zúgott, és bár nem lehet könnyen kihozni a sodromból, ezúttal vissza kellett fognom magam, hogy ne rázzam meg Lynnt erősen, és üvöltsek rá, hagyja már abba a siránkozást.

– Komolyan, Sol, esküszöm, ha nem választanak be, akkor megfenyegetem Mr. Hudsont! – morgolódott Lynn szerdán ebéd után, miközben a gyűlésre tartottunk.

– Persze, aztán majd itt ragadhatsz bent plusz egy évet, amiért megfenyegetted az igazgatót – néztem rá.

– De nekem egyszerűen muszáj benne lennem abban az ötben – késztetést éreztem rá, hogy felvilágosítsam, vannak fontosabb dolgok is, mint a katonákkal való flörtölés. De aztán sikerült elnyomnom magamban az érzést, hiszen Lynn nem tudja, miért szeretnék hazamenni. Nem haragudhatok rá olyasmiért, amiről fogalma sincs. Beálltunk Beth-ék mögé a sorba, Lynn pedig még mindig csak beszélt és beszélt.

– Te jó isten, Lynn, fogd már be! Két perc és megtudod, hogy bekerültél-e vagy nem – fordult hátra Tara.

– Én ezt hallgatom két napja – forgattam a szemem.

– Jól van, csak izgulok, na.

Mr. Hudson a mikrofon mögé lépett, megköszörülte a torkát és a tömeget pásztázta.

– Kiválasztottuk az öt lányt, akik holnap reggel indulnak a katonai táborba. Miután elmondtam a neveket, a lányok Miss Collinsszal tartanak, aki ismerteti a tudnivalókat – mondta Miss Collinsra, arra a savanyú képű felügyelőre mutatva, aki az érkezésem napján vezetett be az intézetbe. Mr. Hudson széthajtotta a kezében lévő papírt és sorolni kezdte a neveket.

– Emma Bennett – szólt a mikrofonba, mire egy rövid fekete hajú, piercinges lány lépett ki a tömegből, és beállt Miss Collins mellé. – Abony Swartz – folytatta Mr. Hudson.

– Ribanc – sziszegte Lynn. – Nem hiszem el, hogy ez a lotyó a listán van – Abony, akinek hosszú, platina szőke haja volt, benne vattacukor rózsaszín tincsekkel, önelégült mosollyal állt be Emma mellé. – Lynn Thompson – hallatszott Mr. Hudson, mire döbbenten Lynnre néztünk, aki úgy tűnt, sokkot kapott. Tara belevert egyet a vállába, amitől aztán magához tért és szélesen vigyorogva ment ki előre. Örültem, hogy Lynnt beválasztották, de hihetetlenül féltékeny is voltam. Már túlságosan beleéltem magam, hogy talán előbb hazamehetek Maggie-hez.

– Myra Hale – hangzott fel a következő név.

Kedveltem Myrát, aki abban a csoportban volt, mint én. Mindig kedves és nyitott volt, emellett sosem lehetett mellette unatkozni. Ám abban a pillanatban a pokolba kívántam, amiért ő előbb mehet haza, én meg még másfél évig itt fogok szenvedni.

– És végül Sol Robertson – először azt hittem rosszul hallok. Aztán amikor Tara engem is vállon vert és azt mondogatta, hogy „Sol mi a fenét ácsorogsz, mint egy idióta, menj már!”, sietve kimentem a többiekhez és szorosan megöleltem Lynnt.

– Na jó, még mindig nem tudom elhinni, hogy mindketten bekerültünk. Ez hihetetlen! – hüledezett mellettem Lynn, miközben követtük Miss Collinst az irodájába.

– Ez tényleg az! – bólogattam. Az irodában leültünk Miss Collins asztala elé, ő pedig az asztal mögött foglalta el a helyét, velünk szemben.

– Holnap reggel indul a buszotok pontban fél hétkor. Negyed hétkor a bejárati ajtónál legyetek. A busz nem vár senkire, aki lekési, az egész egyszerűen ittmarad. Ez egy nagyszerű lehetőség számotokra, de még véletlenül se gondoljátok, hogy vakációzni mentek – mondta kemény hangon és villámokat szóró szemekkel nézett rajtunk végig. – Keményen kell majd dolgoznotok, Rollins hadnagy biztosított minket arról, hogy úgy megnevel titeket, akárcsak a katonákat. Tiszteletet tanultok ebben a kilenc hónapban és megtapasztaljátok milyen az igazán kemény munka. Aki csak minimális kihágást követ el, Rollins hadnagy visszaküldi az illetőt az intézménybe, itt pedig büntetést szabunk ki a részére. Tehát jól teszitek, ha tartjátok magatokat a szabályokhoz. A programról egy részletes tájékoztatót küldünk a gyámotoknak vagy a nevelőtöknek, akinek pedig a gyámja nem engedélyezi a programban való részvételt, sajnos azonnal vissza kell jönnie. Kérdés? – nézett ránk szigorú, szürke szemével.

– A katonák hálóterében fogunk mi is aludni? – kérdezte ravasz vigyorral Abony.

– Ki gondolta volna, hogy ezt fogod kérdezni? – forgatta a szemét Lynn.

– Mondtál valamit, szökevény? – nézett felháborodottan Abony a barátnőmre.

– Jól hallottad, ribanc – vetett rá gyilkos pillantást Lynn.

– Óhajtják, hogy válasszunk két másik lányt a helyükre, akik jobban tisztában vannak a szabályokkal, miszerint tilos egymást sértegetni? – tapadt Miss Collins tekintete Lynnre és Abonyra, mire mindketten komoran nemet intettek a fejükkel. – Akkor ajánlom, hogy fogják vissza magukat. Most pedig menjenek összepakolni. Holnap negyed hétkor legyenek a bejárati ajtónál – közölte összehúzott szemekkel. Kimentünk az irodából és azonnal bementünk a szobánkba pakolni.

– Nem igaz, hogy ennek a kis ringyónak is kell jönnie – mérgelődött Lynn, miközben a táskájába dobált be zoknikat, fehérneműt meg tisztasági holmit.

– Örülj neki, hogy mindketten bekerültünk. Még álmomban sem gondoltam volna, hogy ekkora szerencsénk lesz.

– Igazad van. Koncentráljunk arra, milyen szemrevaló társaságunk lesz ott. Tíz, csajokkal összezárt hónap után ez kábé jobb, mintha nyertem volna a lottón. Azt hiszem, Sol, én sem fogok bírni magammal.

– Már most sem bírsz magaddal – nevettem fel.

– Csodálkozol? Képzeld csak el, hogy becserkészel egy magas, izmos katonát, akivel titokban elbújtok a fegyverraktárba egy-egy gyors menetre – vigyorgott rám, és megnyalta az alsó ajkát.

– Nem vagyok ragadozó állat, hogy bárkit is becserkésszek, Lynn – csóváltam a fejem.

– Majd meglátjuk – pillantott rám mindentudó mosollyal.

***

– Sol! Sol! Kelj már föl! Fél óra múlva lent kell lennünk – hallottam meg a szobatársam hangját a fülem mellett. Lassan kinyitottam a szemem és egy mosolygó Lynnt láttam meg az ágyam mellett, aki már talpig fel volt öltözve.

– Jesszus, te hánykor keltél? – kérdeztem rekedt, álmos hangon.

– Nem is igazán aludtam el. Túlságosan izgatott vagyok. Na, kelj fel és öltözz! Nyöszörögve szálltam ki az ágyból, megmostam az arcomat és a fogamat, copfba fogtam a hajam, aztán fölhúztam a szokásos kék pólót, nadrágot meg a bakancsomat.

– Kész vagy? Mehetünk? – nézett rám izgatottan.

– Aha – válaszoltam és együtt kimentünk a szobából, le a bejárati ajtóig. A többiek már ott voltak. Miss Collinsszal egyetemben. Egy sor dokumentumot alá kellett írnunk azzal kapcsolatban, hogy megértettük és elfogadjuk a programban való részvételt, aztán megérkezett a busz. Ekkor Tara, Beth és Ashley futottak oda hozzánk.

– Csak nem gondoltátok, hogy köszönés nélkül elmehettek? – mondta Beth és mindkettőnket egyszerre ölelt meg.

– Aztán majd hívjatok, hogy milyenek azok a katonák – mosolygott Tara.

– Naná! – bólintott Lynn és megölelte Tarát. – Ne mondjátok el senkinek, hogy ilyen nyálas vagyok, de hiányozni fogtok.

– Ugyan, Lynn. Idő kérdése és újra összefutunk egy javítóban vagy a fiatalkorúak börtönében – legyintett Ashley, mire mind felnevettünk.

– Sol, Lynn! Amennyiben nem szálltok fel most azonnal a buszra, ittmaradtok – Nézett ránk szigorúan Miss Collins. Még intettünk egy utolsót, aztán felszálltunk a járműre, és leültünk minél messzebb Mrs. Schaltz-tól, aki a kísérőnk volt a laktanyáig. Bár nem igazán ismertem, sokkal jobban jártunk vele, mintha Collins jött volna. Mrs. Schaltz ugyanis inkább volt elfoglalva egy óriási szendviccsel, mint velünk. Néztem, ahogy távolodunk a hatalmas, szürke épülettől és csak arra tudtam gondolni, hogy már csak kilenc hónap és láthatom a húgomat. Visszakaptuk a személyes holmijainkat. Fölhívhatom Maggie-t. Azonnal elkezdtem kotorászni a táskámban a mobilom után.

– Vigyázz, dél-karolinai hadegység, Lynn Thompson úton van! – kiáltotta mellettem a szobatársam. Volt egy olyan érzésem, hogy a katonák valóban jobban teszik, ha óvakodnak Lynntől.

– Majd meglátod, Sol, mindkettőnknek szerzünk egy szívdöglesztő pasit, ez lesz a világ legizgibb programja!

– Aha – bólintottam mosolyogva. Legszívesebben azonban azt válaszoltam volna, hogy kétlem. Jelen pillanatban a pasik az utolsó utáni helyen állnak a képzeletbeli listámon, az izgat a legjobban, hogy minél gyorsabban elteljen az a kilenc hónap.

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Három évvel később

Meglepetés részek Dylan szemszögéből

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Black Ops One – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License