A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Colin Dexter: The Silent World of Nicholas Quinn

Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, 2016, London

Fordította: Pétersz Tamás

Copyright © Colin Dexter, 1977

Hungarian translation © Pétersz Tamás, 2024

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-521-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Jack Ashley-nek

BEVEZETÉS

– Nos, mit gondol? – A Külföldi Vizsgáztató Intézet dékánja egyenesen Cedric Vosshoz, a Történelem Bizottság elnökéhez intézte a kérdést.

– Nem, nem, dékán úr. Úgy vélem, először a titkár úrnak kellene elmondania a véleményét. Végül is az állandó munkatársaknak kell majd együtt dolgozniuk azzal, akit kinevezünk. – Valamivel kevésbé illusztris társaságban Voss még azt is hozzátette volna, hogy nagy ívben tesz rá, melyikük kapja meg az állást. Ismét felvette a rá jellemző lusta testhelyzetet a kényelmes, kék bőrszékben, és magában azért fohászkodott, hogy végre csináljanak már valami értelmeset. Az értekezlet immáron majdnem három órája tartott.

A dékán a közvetlenül a balján ülő, ötvenes évei közepén vagy vége felé járó, alacsony, csillogó szemű férfi felé fordult, aki kisfiúsan pislogott keret nélküli szemüvege mögül.

– Tehát, Dr. Bartlett, halljuk az ön álláspontját.

Bartlett, a Külföldi Vizsgáztató Intézet állandó titkára végighordozta jóindulatú tekintetét a jelenlévőkön, majd takaros kézírással papírra vetett, rendezett jegyzetére pillantott. Hozzászokott már az ilyesmihez.

– Úgy tűnik számomra, dékán úr, hogy általánosságban véve, összességében – a dékán és az Intézet több magas rangú tagjának arca erre láthatóan megrándult – és alapjában véve nyilván mindannyian egyetértünk abban, hogy a jelöltek névsorának összeállítása remekül sikerült. Minden jelentkező alkalmasnak tűnt, és a legtöbbjük megfelelő tapasztalattal is rendelkezett a munkakör betöltéséhez. Csakhogy… – ekkor ismét lepillantott a jegyzetére. – Nos, az igazat megvallva, én magam egyiküket sem kívánnám kinevezni. A Cambridge-ből érkezett hölgyet kissé, hogy is mondjam, kissé harsánynak találtam, ha érthetően fogalmazok. – Kérdő tekintettel pillantott körül a Kinevezési Bizottság tagjain, mire néhányan egyetértésük jeléül hevesen bólogatni kezdtek. – A másik hölgyet egy egészen kicsit tapasztalatlannak ítéltem, és, ööö, némely válasza hallatán nem öntött el a határozott meggyőződés érzése. – A néma asztalok felől nem érkezett az ellenkezés semmiféle látható jele, és Bartlett szelíd elégedettséggel megsimogatta terjedelmes pocakját. – Tehát. Térjünk át a három úriemberre. Duckham? Kissé határozatlannak találtam. Kedves fickó meg minden, de nem vagyok biztos abban, hogy megvan benne az a fajta erély és lendület, amit üdvösnek látnék itt a Bölcsészettudományi Tanszéken. Ő a harmadik befutó a listámon. Aztán ott van Quinn. Megnyerte a tetszésemet: becsületes, intelligens fickó, határozott nézetek, világos gondolkodás. A tapasztalata talán nem éppen a legideálisabb, ugyanakkor… Nos, hadd legyek teljesen őszinte. Úgy vélem, ööö, szerintem a, ööö… fogyatékossága kissé túlzott tehertételt jelentene itt nálunk. Értik, mire gondolok: telefonhívások, értekezletek, ilyesmi. Sajnálatos, de ez a helyzet. Mindenesetre a második helyre tenném. Marad tehát Fielding, és ő az, aki mellett minden szempontból letenném a voksomat: átkozottul jó iskolaigazgató; a diákjai kiváló eredményeket mutatnak fel; éppen a megfelelő korban jár; szerény; rokonszenves; és ő lenne az első, aki a Balliol College-ról érkezik. A referenciái elsőrangúak. Véleményem szerint nem is kívánhatnánk jobb jelentkezőt, így én őt választanám az első helyen, dékán úr, a leghalványabb kétség nélkül.

A dékán nem minden nyomaték nélkül becsukta a jelöltek adatait tartalmazó dossziéját, egyetértése jeléül biccentett, és elégedetten nyugtázta, hogy más fejek is bólogatnak. Vele együtt az Intézet teljes tagsága jelen volt, összesen tizenketten, mindegyikük az Oxfordi Egyetem valamely kollégiumának kiváló tagja, akiket felkért, hogy vegyenek részt a félévenként két alkalommal az Intézet épületében a hivatalos vizsgáztatási eljárásrend kialakítása céljából megrendezett megbeszéléseken. Egyikük sem tartozott az Intézet állandó személyi állományához, és (az utazási költségeket leszámítva) egyikük sem kapott egy pennyt sem az értekezleteken való részvételért. A legtöbbjük mindezek ellenére aktív szerepet vállalt a különböző Tantárgyi Bizottságok munkájában, szívesen magáévá tette a felvilágosult önérdek irányelvét a nyilvános vizsgáztatás jól jövedelmező folyamatában, és a június–júliusi időszakban, amikor a saját hallgatóik már megkezdték hosszú nyári vakációjukat, vizsgabizottsági elnökként és moderátorként tevékenykedett a különféle középiskolai vizsgák lebonyolításában. Az Intézet állandó tagjai közül egyedül Bartlett kapott automatikusan meghívást ezen irányító testület tanácskozásaira (igaz, szavazati joga még neki sem volt), és vele együtt emelkedett a jelenlévők száma tizenháromra. Tizenhárom… A dékán azonban nem volt babonás, és szeretetteljes tekintettel nézett körül a bizottságon. Majdnem mindegyikük kipróbált, megbízható munkatárs volt, bár egy-két fiatalabb oktatót még nem volt alkalma közelebbről is megismerni. Kissé hosszabb volt a hajuk a kelleténél, és az egyik szakállt is viselt. Quinn-nek is volt szakálla… Gyerünk már! A kinevezést most már gyorsan elintézik, és egy kis szerencsével hat óra előtt visszaérhet a Lonsdale College-ba. Ma este „mulatság” volt, és… Gyerünk már!

– Nos, ha helyesen ítélem meg, és a bizottság beleegyezik Fielding kinevezésébe, akkor már csak kezdő fizetésének ügyében kell döntésre jutnunk. Nézzük csak, harmincnégy éves. Úgy vélem, a B előadók kategóriájának alsó határa…

– Tehetnék egyetlen megjegyzést, mielőtt folytatja, dékán úr? – Az egyik fiatalabb tanár volt az. Az egyik hosszú hajú. A szakállas. A vegyész a Christ Churchből.

– Természetesen, Mr. Roope. A világért sem akartam azt a látszatot kelteni, hogy…

– Ha megengedi, úgy tűnik, ön abból indul ki, hogy mindannyian egyetértünk a titkár úr véleményével; és természetesen lehetséges, hogy mindenki más egyet is ért vele. Én azonban nem, és azt hittem, ennek az egész értekezletnek éppen az a célja…

– Hogyne, hogyne, Mr. Roope. Mint mondtam, sajnálom, ha azt a látszatot keltettem, hogy, ööö… tudja.… Semmiképpen sem állt szándékomban. Mindössze arról van szó, hogy úgy érzékeltem, általános az egyetértés. De öné a szó. Ha úgy érzi…

– Köszönöm, dékán úr. Határozott véleményem van a kérdésben, és sajnos nem tudok egyetérteni az érdemek titkár úr által felállított sorrendjében. Ha őszinte akarok lenni, szerintem Fielding túlságosan is bólogató típus, túlságosan simulékony az ízlésemnek. Ha ő kapná az állást, attól tartok, a dolgok túl „simán” mennének. – A termen derűs moraj futott végig, és az alig egy perccel korábban még tapintható enyhe feszültség érezhetően felengedett. És ahogy Roope folytatta, az idősebb kollégák közül többen is nagyobb érdeklődéssel és figyelemmel fordultak felé. – A többiben osztom a titkár úr véleményét, bár azt nem mondhatnám, hogy teljesen egyetértek az indokaival.

– Úgy érti, önnél Quinn kerülne az első helyre. Erről van szó?

– Így van. Határozott nézetei vannak a vizsgáztatásról, és jól vág az esze. Ami azonban még fontosabb, úgy gondolom, természeténél fogva becsületes, és manapság……

– Fieldinggel kapcsolatban nem így érzett?

– Nem.

A dékán elengedte a füle mellett a titkár jól hallható „Badarság!” megjegyzését, és megköszönte Roope-nak, hogy megosztotta a véleményét. A tekintetével végigpásztázta a bizottságot, hátha akad még hozzászóló, de senki sem jelentkezett.

– Van még valaki, aki szeretne, ööö…?

– Szerintem nem igazságos a részünkről, hogy néhány rövid beszélgetés alapján ilyen nagy ívű ítéleteket hozunk mások jellemét illetően, dékán úr. – A felszólaló az Angol Bizottság elnöke volt. – Mindannyiunknak véleményt kell alkotnia ezekről az emberekről; ez csak természetes. Hiszen ez az egyetlen oka annak, hogy itt vagyunk. Ugyanakkor osztom a titkár úr véleményét. Az én sorrendem tökéletesen megegyezik az övével.

Roope hátradőlt, és a fehér mennyezetet bámulta, miközben egy sárga ceruzát egyensúlyozott a fogai között.

– Még valaki?

A dékánhelyettes kényelmetlenül fészkelődött a székében; látszott rajta, hogy mélységesen unja az egészet, és már nagyon szeretne elindulni. Az ülésen készített jegyzeteit rendkívül tekervényes csigavonalak alkották, és a gondosan kimunkált díszítést most kiegészítette még egy cikornyás, ívelt motívummal, majd először és utoljára hozzászólt a vitához:

– Mindketten nagyszerű emberek, ez nyilvánvaló. Nekem nem sokat számít, melyikük mellett döntünk. Ha a titkár úr Fieldinget szeretné, akkor én is. Esetleg egy gyors szavazás, dékán úr?

– Hát, ha ez, ööö, ez, ööö…

A bizottság néhány tagja halk mekkentéssel jelezte, hogy egyetért a javaslattal, a dékán pedig kissé szomorkás hangon felszólította a jelenlévőket a szavazásra.

– Rendben. Akkor kézfeltétellel szavazunk. Először azok, akik Fielding kinevezését támogatják, kérem?

Hét vagy nyolc kéz mozdult meg, ám ekkor Roope hirtelen ismét megszólalt, mire a karok lassan visszahanyatlottak.

– Mielőtt szavaznánk, dékán úr, szeretnék kérni némi információt a titkár úrtól. Biztos vagyok benne, hogy rögtön tudni fogja.

A titkár hűvös ellenszenvvel méregette Roope-ot a szemüvege mögül, és a bizottság más tagjai sem tudták palástolni a türelmetlenségüket és a bosszúságukat. Miért is választották meg tagnak Roope-ot? Természetesen ragyogó vegyész volt, és az Angol–Arab Olajvállalatnál eltöltött két év az Intézet feladatai ismeretében határozott előnyt jelentett. De túl fiatal volt, túl pimasz, túl harsány és túlságosan kedvelte a feltűnést; olyan volt, mintha egy otromba versenymotorcsónak repesztett volna végig a nyugodt tavon, amelyben az Intézet evezgetett. És nem is ez volt az első alkalom, hogy összetűzésbe került a titkárral. És még csak nem is volt tagja a Kémia Bizottságnak; egyetlen pillanatot sem töltött vizsgáztatással. Mindig azt állította, hogy túl sok dolga van.

– Biztos vagyok benne, hogy a titkár úr örömmel, ööö… Mire gondolt, Mr. Roope?

– Nos, mint tudja, dékán úr, nem régóta dolgozom együtt önökkel, de tanulmányoztam az Intézet Alapszabályát, és véletlenül van is nálam egy példány.

– Te jó ég… – mormogta a dékánhelyettes.

– A 23. paragrafus szerint, dékán úr… Szeretné, ha felolvasnám? – Mivel a bizottság tagjainak a fele soha még csak nem is látta az Alapszabályt, nemhogy olvasta volna, a dékán nem érezte helyénvalónak, hogy bármiféle hamis jártasságot színleljen a témában, ezért vonakodva bólintott.

– Ugye, ööö, nem túl hosszú, Mr. Roope?

– Nem, nagyon rövid. A következő áll benne, szó szerint fogom idézni: „Az Intézet igyekszik semmilyen körülmények között nem megfeledkezni arról, hogy mivel bevételei teljes mértékben közpénzekből származnak, ennek megfelelő mértékű felelősséggel tartozik mind a tágabban vett társadalom, mind saját állandó alkalmazottai felé, és e felelősségének törekszik is eleget tenni. Ennek egyik konkrét megnyilvánulásaként vállalja, hogy kis arányban olyan személyeket is alkalmaz, akik különféle fogyatékosságokkal bírnak, amennyiben e személyek fogyatékosságai nem akadályozzák őket jelentős mértékben a rájuk bízott feladatok megfelelő ellátásában.” – Roope becsukta a vékony dokumentumot, és félretette. – Nos, a kérdésem a következő: a titkár úr meg tudná-e mondani nekem, hogy jelen pillanatban hány fogyatékossággal bíró személy áll az Intézet alkalmazásában?

A dékán ismét a titkár felé fordult, aki láthatóan visszanyerte szokásos kedélyességét.

– Régebben dolgozott egy félszemű úriember a csomagolórészlegen… – Az erre felmorajló nevetés leple alatt a dékánhelyettes, akinek gyenge húgyhólyag képében szintén megvolt a maga fogyatékossága, kicsoszogott a teremből, Roope pedig egykedvű pedantériával folytatta a mondanivalóját.

– De, ha jól értem, már nem áll alkalmazásban, ugye?

A titkár megrázta a fejét.

– Nem. Sajnálatos módon kiderült, hogy leküzdhetetlen késztetést érez a vécépapír-gurigák ellopására… – A mondat többi részét elnyomta a szemérmetlen, kocsmai stílusú vihogás, és beletelt egy kis időbe, mire a dékánnak sikerült helyreállítania a rendet. Emlékeztette a bizottságot, hogy a 23. paragrafus természetesen nem törvényerejű rendelet, csupán marginális javaslat a normális, ööö, civilizált élet érdekében. Valamiért azonban ez rossz lépésnek bizonyult. Sokkal bölcsebb lett volna, ha hagyja, hogy a titkár elmondjon még néhány anekdotát a társadalom kevésbé szerencsés tagjaival megélt, még kevésbé szerencsés tapasztalatairól. A finom eltolódás ugyanis bekövetkezett, és a fogyatékossággal bíró illető megint megjelent a pályán; sőt, az esélyei egyre jobbak lettek, ahogy Roope határozottan és ügyesen képviselte a véleményét.

– Tudja, dékán úr, valójában csak arra volnék kíváncsi, tényleg úgy érezzük-e, hogy Mr. Quinn siketsége komoly akadályt jelentene a munka elvégzésében. Ennyi az egész.

– Nos, mint mondtam – felelte Bartlett –, ott van például a telefon, nem igaz? Elképzelhető, hogy Mr. Roope nincs tisztában azzal, milyen hatalmas mennyiségű kimenő és bejövő telefonforgalom zajlik itt, és nyilván megbocsát, ha megjegyzem, hogy én hajszálnyival többet tudok erről, mint ő. És ez bizony kemény dió, ha siket az ember…

– Ugyan már! Manapság léteznek mindenféle eszközök. Van például az a fül mögé helyezhető valami, amelyikben a mikrofon…

– Mr. Roope, ön ismer személyesen is olyasvalakit, aki siket, és aki…?

– Az igazat megvallva nem, de…

– Akkor úgy vélem, komolyan fennáll a veszélye, hogy alábecsüli, milyen nehézségek…

– Uraim, uraim! – A vita kezdett egyre hevesebbé válni, és a dékán kénytelen volt közbelépni. – Azt hiszem, mindannyian egyetértünk abban, hogy ez igenis jelentene bizonyos fokú problémát. A kérdés csak az, hogy mekkorát.

– De nem is csak a telefonálásról van szó, ugye, dékán úr? Ott vannak az értekezletek, évente több tucat. Például egy olyan, mint a mostani. Képzeljük csak el, hogy ott ül valaki az asztalnak ugyanazon az oldalán, három-négy hellyel odébb… – Bartlett kezdett belemelegedni, és megszakítás nélkül adhatta elő az érveit. Tudta, hogy most már szilárdabb talajon áll. Egy kicsit ő maga is kezdett megsüketülni.

– De hát nem haladja meg a szellemi képességeinket, hogy az értekezleteken olyan ülésrendet alakítsunk ki…

– Valóban nem! – csattant fel Bartlett. – Ahogyan az sem haladja meg a szellemi képességeinket, hogy felszereltessünk valami kényelmes kis rendszert mikrofonokból, fejhallgatókból meg az ég tudja, még miből; sőt, ha már itt tartunk, akár mindannyian meg is tanulhatjuk a siketnéma ábécét!

Egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a két férfi között a felszín alatt valami furcsán személyes ellenszenv lappang, és az Intézet idősebb tagjai közül kevesen értették a dolgot. Bartlett általában csodálatosan nyugodt kedélyű ember volt. Ám még nem fejezte be:

– Mindannyian láttuk a kórházi jelentést. Mindannyian láttuk az audiográf eredményeit. Az igazság az, hogy Quinn nagyon süket. Nagyon süket.

– Nekem úgy tűnt, tökéletesen hall bennünket, nemde? – Roope halkan beszélt, és ha Quinn maga jelen van, majdnem biztos, hogy nem érti meg. A bizottság azonban megértette, és mindenki előtt tökéletesen nyilvánvaló volt, hogy Roope érve helytálló. Méghozzá nagyon is az.

A dékán ismét a titkárhoz fordult.

– Hm. Tudja, elképesztő, de mintha tényleg jól hallott volna bennünket.

Zavaros vita bontakozott ki, amely aztán egyre messzebb és messzebb sodródott a témától, és a döntés továbbra sem akart megszületni. Mrs. Seth, a Természettudományos Bizottság elnöke az apjára gondolt… Nagyon hirtelen, a negyvenes évei végén süketült meg, amikor ő még iskolába járt, és rögtön el is bocsátották az állásából. Persze kapott némi végkielégítést, meg egy sovány kis fogyatékossági járadékot a vállalattól; ó, igen, megpróbáltak együttérzően és igazságosan bánni vele. Az elméje továbbra is tiszta volt, mégsem dolgozhatott soha többé. Végleg odalett minden önbecsülése. Pedig így is összehasonlíthatatlanul jobban el tudott volna végezni egy sor munkát, mint az irodai székekben terpeszkedő naplopók nagy része. Mrs. Seth mindig nagyon elszomorodott, és nagyon dühös lett, valahányszor ez eszébe jutott…

Hirtelen arra lett figyelmes, hogy szavazás zajlik. Öt kéz szinte azonnal a levegőbe emelkedett Fielding mellett, és az asszony arra gondolt, amire a titkár is, vagyis hogy valószínűleg ő a legjobb az összes közül. Neki is rá kellene szavaznia. Ám a keze valamilyen megmagyarázhatatlan okból ott maradt előtte, az itatóspapíron.

– Most pedig kérem azokat, akik Quinnre szavaznak.

Hárman emelték fel a kezüket, köztük Roope, majd egy negyedik kéz is felemelkedett. A dékán számolni kezdte őket balról:

– Egy, kettő, három… négy… – Újabb kéz, és a dékán elölről kezdte: – Egy, kettő, három, négy, öt. Úgy látom… – És akkor, lassan, színpadiasan, Mrs. Seth is felemelte a kezét.

– Hat.

– Nos, hölgyeim és uraim, meghozták a döntésüket. Quinnt nevezzük ki. Szoros eredmény született, hat-öt, de egyértelmű. – Nehézkesen balra fordult. – Elégedett, titkár úr?

– Fogalmazzunk úgy, hogy mindenkinek megvan a maga véleménye, dékán úr, és a Kinevezési Bizottság véleménye nem egyezik az enyémmel. De, ahogy ön is mondja, a Bizottság meghozta a döntését, és nekem az a dolgom, hogy elfogadjam ezt a döntést.

Roope megint hátradőlt, és fogai között a sárga ceruzával szórakozottan a mennyezetet bámulta. Ha belül kárörömöt érzett is apró diadala miatt, nyugodt, szinte közönyös arcán ebből semmi sem látszott.

Tíz perccel később a dékán és a titkár együtt ballagtak lefelé a Bartlett földszinti irodájához vezető lépcsőn.

– Tényleg úgy gondolod, hogy hibát követtünk el, Tom?

Bartlett megállt, és felpillantott a magas, ősz hajú teológusra.

– Ó, igen, Felix. Ne legyenek kétségeid efelől. Nagy hibát követtünk el!

Roope átnyomakodott mellettük, és félhangosan odavetette:

– Viszlát.

– Ööö… jó éjt! – mondta a dékán; Bartlett azonban komor képpel hallgatott, megvárta, míg Roope továbbmegy, csak az után sétált le a maradék néhány lépcsőfokon, és lépett be az irodájába.

Az ajtaja fölé kívül kétszínű lámpát szereltek, hasonlót ahhoz, amilyet a kórházakban is használnak. A lámpát odabentről, az íróasztaláról lehetett kezelni. Az egyik kapcsoló a piros égőt gyújtotta fel, ami azt jelentette, hogy Bartlettnél éppen van valaki, és nem szeretné (nem tűri), hogy megzavarják; a másik kapcsolóval a zöld égőt lehetett felkapcsolni, ami azt üzente, hogy nyugodtan lehet kopogni, és be lehet lépni. Ha egyik kapcsolót sem nyomta meg, egyik égő sem világított, amiből azt a következtetést lehetett levonni, hogy az iroda üres. Amióta kinevezték a titkárság élére, Bartlettnek szilárd meggyőződése volt, hogy ha valaki fontos ügyben keresi meg, akkor az illendőség úgy kívánja, hogy biztosítsa számára a zavartalan, bizalmas eszmecsere körülményeit, a beosztottjai pedig tudomásul vették, és szinte kivétel nélkül be is tartották ezt a szabályt. A nagyon kisszámú alkalommal viszont, amikor mégsem így történt, Bartlett rá egyáltalán nem jellemző haraggal reagált.

Miután bement az irodájába, a titkár felkapcsolta a piros lámpát, majd kinyitott egy kis szekrényt, és töltött magának egy pohárba gint és száraz vermutot. Ezután leült az íróasztalához, kihúzott egy fiókot, és kivett belőle egy csomag cigarettát. Az értekezleteken sohasem gyújtott rá, most azonban megtette. Mélyen beszívta a füstöt, és kortyolt egyet az italából. Majd reggel sürgönyöz Quinn-nek; most már túl késő hozzá. Megint kinyitotta a jelöltek adatait tartalmazó dossziéját, és újra elolvasta a Quinnre vonatkozó részt. Ha! Rossz fickót választottak, de még mennyire, hogy rosszat! És mindez Roope miatt történt. Az a nyomorult idióta!

Gondosan eltette az aktát, elpakolt az asztaláról, és az ajkán különös félmosollyal hátradőlt a székében.

MIÉRT?

ELSŐ FEJEZET

Mialatt négy társa helyet foglalt a Cherwell motel emeleti bárjában, ő odament a pulthoz, és megrendelte az italokat: két gintonikot, két félszáraz és egy száraz sherryt; ez utóbbit magának. Nagyon szerette a száraz sherryt.

– Írja az egészet a Külföldi Vizsgáztató Intézet számlájára, legyen szíves! És ebédelni is fogunk. Szólna kérem a pincérnek, hogy itt vagyunk? Annál az asztalnál ülünk. – Még mindig volt egy enyhe észak-angliai akcentusa, de már sokkal kevésbé volt észrevehető, mint azelőtt.

– Foglaltak asztalt, uram?

Tetszett neki az „uram” megszólítás.

– Igen. Quinn névre. – Belemarkolt a földimogyoróval teli tálkába, az italokat tálcán odavitte az asztalhoz, és ő is leült a Történelem Bizottság többi tagja mellé.

Ez volt a harmadik felülvizsgálati értekezlete, amióta csatlakozott az Intézethez, és több másikat is előre beütemeztek már erre a tanévre. Hátradőlt az alacsony bőrszékben, egy húzásra kiitta a sherryje felét, és kinézett az ablakon. Az A40-esen éppen tartott a szokásos déli csúcsforgalom. Ez volt ám az élet! Egy jó kis ebéd, borral és kávéval, aztán vissza a délutáni ülésszakra. Némi szerencsével ötre végeznek, talán még előbb is. A délelőtti értekezlet vég nélküli robotmunkának tűnt, de legalább jól haladtak. A keresztes hadjáratoktól az angol polgárháborúig tartó időszak dolgozatai elnyerték végső formájukat, ahogy a jövő nyáron esedékes emelt szintű történelemvizsgák résztvevői elé kerülnek majd. Csak öt témakör volt vissza, a Hannover-háztól a versailles-i békeszerződésig; és az újabb korszakokban sokkal inkább otthon érezte magát. A középiskolában a történelem volt a kedvenc tantárgya, és cambridge-i ösztöndíját is történelemből nyerte el. Az első év után azonban átnyergelt angolra, és később angoltanárként vették fel a bradfordi Priestly Gimnázium oktatói közé, amely alig harminc-egynéhány kilométerre volt yorkshire-i szülőfalujától. Így visszatekintve értette meg, mekkora szerencséje volt, hogy angolra váltott: az Intézet álláshirdetése kifejezetten hangsúlyozta, hogy a jelentkezőnek történelemből és angolból is legyen végzettsége, ő pedig úgy gondolta, jó esélye lehet, bár még most sem hitte el igazán, hogy megkapta az állást. Nem mintha a siketsége…

– Az étlap, uram.

Quinn nem hallotta a fickó közeledését, és csak akkor vette észre a főpincér jelenlétét, amikor az ormótlanul nagy étlap betolakodott a látómezejébe. Igen, szóval a siketsége kissé nagyobb gondot okoz majd, mint néha hitte; de eddig csodálatosan ment minden.

Egyelőre azonban hátradőlt, mint a többiek, és tanulmányozni kezdte a zavarba ejtő választékot: majdnem minden drága volt; de már kétszer járt itt, és tudta, hogy az ételeket nagy gonddal készítik el, és ínycsiklandozó köretekkel tálalják. Remélte, hogy a többiek nem valami túl egzotikus dolgot választanak, Bartlett ugyanis a legutóbbi mulatság után diszkréten megemlítette neki, hogy a számlát egy kissé túlzónak találta. Ami őt magát illette, úgy vélte, egy tál leves, majd füstölt sonka ananásszal talán nem terheli meg túlzottan az Intézet erőforrásait, még ezekben a nehéz időkben sem. No meg egy korty vörösbor is belefér. Tudta, hogy bármi történik is, vörösbor lesz belőle. Oxfordban sokan mindenhez vörösbort ittak, még a nyelvhalhoz is.

– Van időnk még egy italra, nem? – Cedric Voss, a Történelem Bizottság elnöke az asztal túlsó széléhez tolta üres poharát. – Igyanak, uraim! Kell valami, ami életben tart bennünket ma délután.

Quinn kötelességtudóan összeszedte a poharakat, és megint odaballagott a pulthoz. Közvetlenül előtte érkezett meg egy csapat gazdagnak látszó cégvezető, de az ötperces várakozás sem segített csillapítani a meghatározhatatlan bosszúságot, ami szép csendben mérgesedni kezdett az agya egyik szegletében.

Amikor visszatért az asztalhoz, a pincér éppen felvette a rendeléseket. Voss, miután megtudta, hogy a cseresznye konzervből van, a borsó fagyasztott, a steak pedig az előző hétvégén érkezett, úgy határozott, inkább felülvizsgálja eredeti tervét, és csigát és homárt rendel, Quinn pedig összerezzent magában, amikor az árakra pillantott. Háromszor annyiba kerül, mint az ő szerény ebédje! És célzatosan nem hozott magának még egy italt (pedig a legnagyobb örömmel legurított volna még hármat vagy négyet). Elkeseredetten hátradőlt, és az Oxford központjáról készült hatalmas légifelvételre meredt a falon maga mellett. Tényleg lenyűgöző látvány volt: a Brasenose és a Queen’s belső udvarai, és…

– Maga nem iszik, Nicholas, öregfiú? – Nicholas! Voss most először szólította a keresztnevén, és a bosszúsága egy csapásra elpárolgott.

– Nem, ööö…

– Nézze, ha a jó öreg Tom Bartlett morgolódott a költségek miatt, ne törődjön vele! Mit gondol, mennyibe került az Intézetnek, amikor tavaly elküldtük őt az olajállamokba, he? Egy hónapra! Hah! Csak gondoljon bele, az a sok hastáncosnő…

– Bort is kért a vacsorához, uram?

Quinn odaadta a borlapot Vossnak, aki egy szakértő mohó lelkesedésével vetette bele magát.

– Csupa vörös? – Ez inkább kijelentés volt, mint kérdés. – Ez jó kis borocska, öregem. – Tömpe ujjával az egyik burgundira bökött. – És az évjárat is jó.

Quinn nyugtázta (bár amúgy is sejtette), hogy ez a legdrágább bor a listán, és rendelt belőle egy üveggel.

– Nem hiszem, hogy egy üveggel sokra megyünk, nem igaz? Öten vagyunk…

– Ön szerint másfél üveggel kellene rendelnünk?

– Szerintem kettővel. Nem gondolják, uraim? – Voss a többiekhez fordult, akik örömmel hagyták jóvá a javaslatát.

– Akkor két üveggel az ötösből – sóhajtotta Quinn lemondóan. A bosszúság megint mocorogni kezdett benne.

– És nyissa is ki mindkettőt rögtön, legyen szíves! – utasította Voss a pincért.

Quinn az asztal bal sarkánál ült, Voss közvetlenül a jobbján foglalt helyet, a társaság két másik tagja velük szemben, az ötödik pedig az asztalfőn. Mindig ez volt a legjobb elrendezés. Bár Voss szájából nem sokat látott, amikor beszélt, elég közel volt hozzá, hogy megértse a szavait; a többieket pedig jól látta. A szájról olvasásnak természetesen megvoltak a maga korlátai: nem sokra ment vele például, ha a beszélő mozdulatlan ajkakkal motyogott, vagy eltakarta a száját a kezével; és teljesen esélytelen volt, ha az illető hátat fordított, vagy lekapcsolták a világítást. Normális körülmények között azonban egészen csodálatos dolgokra volt képes. Quinn hat évvel korábban ment el először szájról olvasó tanfolyamra, és meglepődött azon, milyen könnyű. Az elejétől fogva tudta, hogy valami ritka tehetséggel áldotta meg a sors: annyival előrébb járt az első évfolyamos csoportnál, hogy az oktató mindössze két hét után azt javasolta, menjen át a második évfolyamosokhoz; és még ott is ő volt a legjobb diák. Nem igazán tudta megmagyarázni az adottságát, még saját magának sem. Úgy gondolta, egyeseknek a labdakezeléshez vagy a zongorázáshoz van tehetségük, neki pedig a mások ajkairól való olvasáshoz, ennyi az egész. Olyan jól megtanulta, hogy néha szinte elhitte, hogy megint „hall”. A hallását egyébként sem veszítette el teljesen. A jobb fülében hordott drága hallókészülék (a balban egyetlen ép ideg sem volt) megfelelő távolságon belül eléggé felerősítette a hangokat, és most is hallotta, ahogy Voss megáldja az eléje tett csigákat.

– Emlékeznek, mit mondott mindig a jó öreg Sam Johnson? „Az, aki nem törődik a hasával, semmi mással sem fog törődni.” Vagy valami ilyesmi. – Belegyömöszölt egy asztalkendőt a derékszíjába, és olyan szemeket meresztett a tányérjára, mint egy vámpír, aki éppen egy szűz lányra készül rávetni magát.

A bor tényleg jó volt, és Quinn-nek feltűnt, hogyan bánt vele Voss. Nagyon szépen. Miután hosszasan tanulmányozta a címkét, mint valami visszamaradt gyerek, aki próbál dűlőre jutni az ábécével, gyengéd szeretettel megfogta a palack nyakát, hogy megállapítsa a hőmérsékletét; majd, miután a pincér kitöltött a rubintvörös nedűből egy centiméternyit a poharába, egy cseppet sem vett a szájába, hanem négyszer vagy ötször gyanakodva beleszagolt, ahogy egy jól kiképzett német juhász szimatol dinamit után.

– Nem rossz – nyilatkoztatta ki végül. – Töltse ki!

Quinn megjegyezte a jelenetet. Legközelebb ő is kipróbálja majd.

– És megtenné, hogy lehalkítja egy kicsit ezt az átkozott zenét? – kiáltott még oda Voss a távozni készülő pincérnek. – Nem halljuk egymást szavát!

A pincér engedelmesen lejjebb vette a hangerőt néhány decibellel, és a szomszéd asztalnál ülő magányos vendég odajött hozzájuk, hogy kifejezze a háláját. Quinn-nek magának halvány fogalma sem volt róla, hogy zene is szól a háttérben.

Amikor végül a kávét is felszolgálták, Quinn már valamivel elégedettebb volt, és egy kissé kapatos is. Valójában olyannyira, hogy nem emlékezett, vajon III. Richárd járt-e az első keresztes hadjáratban, vagy I. Richárd a harmadikban. Vagy hogy egyáltalán járt-e bármelyik Richárd is bármelyik keresztes hadjáratban. Az élet hirtelen megint nagyon jó lett. Monicára gondolt. Talán beugrik egy kicsit – tényleg csak egy pillanatra –, mielőtt hozzáfognának a délutáni teendőkhöz. Monica… Biztos a bor teszi.

Délután három óra előtt húsz perccel értek vissza az Intézet épületébe, és mialatt a többiek kényelmesen felballagtak az emeleti tanácsterembe, Quinn végigsietett a folyosón, és halkan bekopogott jobbra az utolsó ajtón, amely a „Miss M. M. Height” névtáblát viselte. Óvatosan benyitott, és bekukkantott. Senki. Az íróasztalról gondosan elpakoltak mindent, és egy papírnehezék alatt papírcetlire írt üzenetet pillantott meg, amelyet jól látható módon helyeztek el. Belépett az irodába, hogy elolvassa. „Átmentem Paolóhoz. Háromkor jövök.” Ez jellemző volt az irodai életükre. Bartlett megengedte, hogy a beosztottjai akkor jöjjenek és menjenek, amikor csak akarnak, amíg rendesen elvégezték a munkájukat. Ahhoz azonban ragaszkodott (már-már betegesen), hogy mindig mindenki tájékoztassa, pontosan hol is tartózkodik. Tehát. Monica elment, hogy megcsináltassa a csinos frizuráját. Nem baj. Amúgy sem tudta, mit mondott volna neki. Igen, jobb is volt ez így: majd másnap reggel találkoznak.

Ő is felment a tanácsterembe, ahol Cedric Voss félig lehunyt szemmel terpeszkedett a székében, petyhüdt, álmatag arcán ostoba vigyor ült.

– Nos, uraim, megpróbálhatnánk esetleg a Hannover-ház uralkodóira koncentrálni?

MÁSODIK FEJEZET

A 19. század közepén radikális reformok zajlottak Oxfordban, és a század végére rendeletek, határozatok és törvények sorával olyan változásokat vezettek be, amelyek alapjaiban alakították át az egyetem és a város életét. A tantervekbe bekerültek a kialakulóban lévő új tudományok és a modern történelem. A Benjamin Jowett vezette Balliol College-ban meghatározott magas követelményrendszert fokozatosan átvette a többi college is; a professzori katedrákat egyre inkább nemzetközi hírű professzorok foglalták el; a tanári kar fokozatos elvilágiasodása egyre jobban aláásta az egyetem hagyományosan vallási alapokon nyugvó oktatási és adminisztrációs rendszerét; és pápista, izraelita és más furcsa meggyőződésű ifjak is felvételt nyertek hallgatónak, akik már nem feltétlenül Cicerón és Szent Jánoson nevelkedtek. A legfontosabb változás azonban az volt, hogy az egyetemi oktatás immár nem cölibátusban élő egyházfiak kezében összpontosult, akiknek egy része, mint Gibbon idejében, nagyon jól tudta, hogy fizetés jár neki, csak éppen arról feledkezett meg, hogy kötelességei is vannak; és az újonnan kinevezett oktatók – és néhányan a régebbiek közül – az egyetemi agglegénylakások kényelmét feladva inkább megházasodtak, és saját házba költöztek a feleségükkel, a gyerekeikkel és a személyzetükkel Holywell régi spirituális központja, a High Street, a Broad és a St. Giles sugárút környékén. Különösen népszerű volt a széles, fákkal szegélyezett St. Gilestől északra elterülő rész, ahol a Woodstock Road és a Banbury Road elágazik egymástól, és Észak-Oxford mezőin keresztül elindulnak Summertown faluja felé.

Ha valaki ma ellátogat Oxfordba, és a St. Giles sugárútról észak felé tart, azonnal feltűnik számára a Woodstock és a Banbury Road, illetve az ezeket metsző keresztutcák mentén sorakozó, főként a 19. század második felében épült nagy, impozáns házak. A fehérre festett ablakkereteket körülvevő viharvert sárga köveket leszámítva ezek a háromszintes házak csinos, vöröses téglából épültek, a tetejüket pedig kicsi, szögletes, inkább narancssárgás cserepek fedik, amelyek a csoportosan álló kéményektől lejtősen kiindulva egészen az oromfalak ablakai fölé nyúlnak. Ezek közül a házak közül ma már kevésben lakik egyetlen család. Túl nagyok, túl huzatosak és túl sokba kerül a fenntartásuk; a kamatok túl magasak, a fizetések pedig (állítólag) túl alacsonyak, a házi cselédek eltűnőben lévő kasztjának tagjai pedig megkövetelik, hogy színes televízió legyen a nappaliszobában. Így hát a legtöbb házat kiadták lakásoknak, szállodává alakították, orvosok és fogorvosok foglalták el, külföldi diákokat oktató angol nyelviskolák, egyetemi karok, kórházi osztályok költöztek beléjük; az egyik nagy és jól felszerelt Chaucer Road-i ingatlant pedig a Külföldi Vizsgáztató Intézet vette birtokba.

Az Intézet épülete körülbelül húsz méterrel beljebb áll a forgalmas Banbury és Woodstock főútvonalakat összekötő, viszonylag csendes úttól, egy sor magas vadgesztenyefa mögött, amelyek némiképp eltakarják a kíváncsi szemek elől. Szemből lehet megközelíteni (nincs hátsó bejárata) egy ívelt, kavicsos úton, amely mellett mintegy tucatnyi autó számára jut parkolóhely. Az Intézet személyzete azonban az utóbbi időben olyan népes lett, hogy ennyi hely már nem elég, ezért a behajtóutat az épület bal oldala mellett meghosszabbították, és hátul immár egy kis, lebetonozott udvarba torkollik. A tanársegédeknek is szokásukká vált itt leparkolni az autóikat.

Az Intézet állományába öt tanársegéd tartozik, négy férfi és egy nő, akik mindegyike nagyjából azt a szakterületet felügyeli, amelyből az egyetemi diplomáját szerezte, és amelyhez tartozó tárgyakat később oktatott. Szigorú szabály ugyanis, hogy csak olyan diplomás hallgató jelentkezhet az Intézet posztjaira, aki mögött legalább ötévnyi iskolai tanítási gyakorlat áll. Az öt tanársegéd neve vastag kék betűvel szerepel az Intézet hivatalos levélpapírjának fejlécén; és október 31-én, pénteken (egy nappal azt követően, hogy Quinn részt vett a Történelem Bizottság tanácskozásán), az első emelet egyik nagy, erre a célra átalakított hálószobájában az öt fiatal gyors- és gépíróból négy éppen leveleket gépel azon tengeren túli iskolák (ez exkluzív, ám egyre bővülő kör) igazgatóinak és igazgatónőinek, akik szívesen rábíznák tanulóik vizsgáztatását az Intézet jóindulatára és szakértelmére. A négy ifjú hölgy különböző fokú hozzáértéssel kezeli az írógépét; elég gyakran hajolnak előre, hogy töröljenek egy rosszul írt szót, vagy két óvatlanul felcserélt betűt; néha kitépik a lapot az írógép kocsijából, az indigópapír megmenekül, a felső lap és a másolatok azonban könyörtelenül a szemeteskosárban végzik. Az ötödik ifjú hölgy a Woman’s Weekly magazint olvassa, ám most félreteszi, és kinyitja az irattartóját. Jobb lesz, ha elkezdi. Ösztönösen a vonalzója után nyúl, és gondosan kihúzza a fejléces levélpapíron szereplő harmadik nevet. Dr. Bartlett utasította őket, hogy amíg az új papírok meg nem érkeznek, kézzel kell kijavítaniuk minden egyes lapot; és Margaret Freeman általában azt teszi, amit mondanak neki:

T. G. Bartlett, PhD, MA, Titkár

P. Ogleby, MA, Titkárhelyettes

G. Bland, MA

Miss M. M. Height, MA

D. J. Martin, BA

Az utolsó név alá begépeli, hogy „N. Quinn, MA”. Így hívják az új főnökét.

Miután Margaret Freeman elment, Quinn kinyitotta az egyik iratszekrényt, kivette belőle a történelem-vizsgakérdések vázlatát, és úgy ítélte meg, hogy még két óra, és készen állnak a nyomtatásra. Összességében úgy érezte, elégedett az életével. A diktálás (ami számára teljesen új tevékenységnek számított) jól ment, és végre kezdett ráérezni, hogyan is öntse a gondolatait közvetlenül szavakba anélkül, hogy előbb le kellene írnia őket. Ezenkívül saját maga főnöke volt; Bartlett ugyanis értett a feladatok kiszervezéséhez, és hacsak valami nem ment nagyon mellé, hagyta, hogy a beosztottjai teljesen önállóan végezzék a dolgukat. Igen, Quinn élvezte az új munkahelyét. Csak a telefon okozott neki gondot és (ezt ő is elismerte) nem kevés kínos helyzetet. Mindkét irodában két készülék volt: egy fehér a belső mellékekhez, és egy szürke a külső hívásokhoz. A készülékek ott gubbasztottak Quinn asztalának jobb szélén, és mintha fenyegetően meredtek volna rá, miközben ült és írt. Imádkozott, hogy ne szólaljanak meg, mert még mindig legyűrhetetlen pánik fogta el, valahányszor meghallotta a távoli, fojtott kattogást, és kénytelen volt felemelni az egyik kagylót (sohasem tudta eldönteni, melyiket). Aznap délelőtt azonban egyik sem csörgött, és Quinn szép csendben, figyelmesen elvégezhette a történelem-vizsgakérdések megbeszélt módosításait. Háromnegyed egyre végzett négy feladatsorral, és kellemesen meglepődött, milyen gyorsan elszaladt az idő. A feladatsorokat elzárta az iratszekrénybe (Bartlett nagyon szőrszálhasogató volt a biztonsági előírásokat illetően), és hagyta, hogy a gondolatai elkalandozzanak egy kicsit. Vajon Monica beül egy italra és egy szendvicsre a Horse and Trumpetbe (elsőre nem is értette a kocsma nevét)? Monica irodája az övével szemben volt. Halkan bekopogott, és kinyitotta az ajtót. Nem volt ott.

A magas, ápolatlan hajú férfi óvatosan átnyomakodott a Horse and Trumpet bárjának zsúfolt asztalai között, és a helyiség legtávolabbi sarka felé vette az irányt. A bal kezében egy tál szendvicset egyensúlyozott, a jobbjában pedig egy pohár gint és egy korsó világos sört szorongatott. Leült egy harmincas évei közepén járó nő mellé, aki az asztalnál cigarettázott. A nő nagyon csinos volt, és a közelben ülő férfiak méricskélő tekintete már nem egyszer végigsiklott rajta.

– Egészségünkre! – A férfi felemelte a poharát, és a sörhabba temette az orrát.

– Egészségünkre! – A nő belekortyolt a ginbe, és elnyomta a cigarettáját.

– Gondoltál rám? – kérdezte a férfi.

– Túl sok dolgom volt ahhoz, hogy bárkire is gondolni tudjak. – A válasz nem volt valami biztató.

– Hát, én sokat gondoltam rád.

– Tényleg?

Egy darabig egyikük sem szólt.

– Véget kell vetnünk ennek, ugye, te is tudod? – A nő most először nézett egyenesen a férfira, és látta a fájdalmat a szemében.

– Tegnap azt mondtad, jó volt – mondta a férfi halkan.

– Persze, és tényleg rohadt jó is volt, de nem ez a lényeg, nem érted? – A nő hangja elkeseredett volt, és hangosabban beszélt a kelleténél.

– Halkabban! Nem kell, hogy mindenki hallja!

– Tudod… olyan buta vagy! Ez egyszerűen nem mehet így tovább! Ha mostanra nem sejtenek valamit, akkor vakok. Abba kell hagynunk! Feleséged van. Én nem számítok annyira, de…

– Nem lehetne, hogy csak…?

– Nézd, Donald, a válasz „nem”. Rengeteget gondolkodtam rajta, és… abba kell hagynunk, és kész! Sajnálom, de… – Tényleg kockázatos volt, és leginkább attól félt, hogy Bartlett rájön. És az ő viktoriánus erkölcseivel…

Egyetlen szó nélkül ballagtak vissza az irodába, de Donald Martin nem volt olyan elkeseredett, mint amilyennek látszott. Már többször lezajlott közöttük ugyanez a párbeszéd, és ha jól választotta meg a pillanatot, mindig sikerült újra rávennie a nőt. Amíg nem talál más csatornát a szexuális frusztrációja levezetéséhez, addig mindig jók lesznek az esélyei. És ha egyszer magukra zárják a bungalója ajtaját, és behúzzák a függönyöket… te jó ég, micsoda kiéhezett kis bestia válik belőle! Tudta, hogy Quinn egyszer meghívta egy italra, de emiatt nem aggasztotta magát. Vagy mégis? Tizenhárom óra ötven volt amikor beléptek az Intézet épületébe, és hirtelen, most először elbizonytalanodott. Lehet, hogy egy icipicit mégiscsak aggódnia kellene az ártatlan külsejű, hallókészülékes, nagy, őszinte szemű Quinn miatt.

Philip Ogleby hallotta, hogy Monica bemegy az irodájába, és aznap nem gondolt rá többet. Az ő irodája az első volt a folyosó jobb oldalán, utána következett a titkáré, Monicáé pedig az után, a folyosó túlsó végén. Megitta a második csésze kávéját, rácsavarta a termoszra a kupakját, és összehajtogatta a régi