Varga Erzsébet

3D-s nyomtató

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Varga Erzsébet

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-32-3

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2021

Első fejezet

– Végül valószínűleg ez lesz a legjobb megoldás! – bátorította magát egy újabb pohár pezsgő elfogyasztásával Éva, és körbejárta a nappaliba beállított telefonfülkényi szerkezetet.

Mennyi csalódás, mennyi szánalmas randevú övezi az elmúlt két évet! A péniszküldözgetőktől az anyucival élőkig, a háromgyerekes nőstől az agorafóbiásig, a lábfetisisztától a szociopatáig… nagyon széles volt a merítés!

Harminchárom évesen, három diplomával, három nyelvvizsgával felesleges több időt pazarolnia a reménytelen párkeresésre.

A „fülkét” hozzá csatlakoztatta a laptopjához, majd feltelepítette a nyomtató programot. Pár másodperc múlva felugrott az adatlap.

– Olyan, mint egy társkereső oldalon, de itt legalább azt is kapom, amit szeretnék – gondolta optimistán.

Mivel az igényei – az eltelt évek alatt – tökéletesen kikristályosodtak, könnyedén beállította a paramétereket: „Harmincöt-negyvenes, egyedülálló, középvezető, magassága 180-190 cm, testsúly 80-90 kg, izmos fenék, fekete haj, égszínkék szem, egyéb tulajdonságai udvarias, előzékeny… ”, és már meg is nyomta az entert, mielőtt meggondolhatta volna magát. A készülék zúgva munkához látott.

– Míg dolgozik, lefürdöm – mondta félhangosan, majd illatos, habos vizet engedett, rózsaszirmokat szórt a vízfelszínre, gyertyákat gyújtott, és töltött egy újabb pohár pezsgőt kedvenc kristálypoharába, majd sóhajtva ereszkedett a kádba.

Már hűlni kezdett a víz, és újra meg kellett nyitnia a melegvizes csapot, amikor eszébe jutott, hogy elfelejtette beállítani a szóbeli készségeket.

Nem baj, ha nem beszél – gondolta először cinikusan, de aztán rájött, hogy nem lesz teljes az illúzió egy néma robottal. Morgolódva magára kapta a fürdőköntösét, és habos-vizes lábbal a nappaliba sietett. A laptophoz csatlakoztatott készülék nagyerővel dolgozott. Többször megpróbálta leállítani a programot, és újra behívni a kitöltő ablakot, de nem sikerült. Aztán hatalmas robajjal a készülék leállt. Most mi van? Kész van, vagy csak leállt a program? Mielőtt eluralkodtak volna rajta a kétségek, valaki határozottan megnyomta a bejárati ajtó csengőjét. Éva a köntöst összehúzva magán kikukucskált. Fekete haj, égszínkék szem… szuper! Már nyitotta is az ajtót!

– Ez nagyon jó így! Sokkal jobb, mintha a telefonfülkeszerűből kellett volna előhúzzalak, vagy fel kellett volna pumpáljalak! – kiáltotta, és a nappali felé terelte a küszöbön talált férfit.

– Milyen jó izmos a feneked! Kedvem lenne rácsapni! Tudom, hogy néma vagy, de valamit majd kitalálunk. Mondjuk, újra indítom a programot, vagy ilyesmi. Most ülj le szépen a kanapéra, mert el kell zárnom a vizet, és fel kell öltözzek.

A kreatúra a kanapéra ült. Éva rohant a fürdőszobába, ahol már jócskán kifolyt a víz a kádból. Jó néhány perc volt, amíg feltörölte, és felöltözött. Közben megcsörrent a mobilja. Andi volt az, aki a párjával, Lajossal az ötletet adta a pasas nyomtatáshoz, sőt a megvalósításhoz szükséges készüléket is kölcsönözte. Fogadta a hívást, és köszönés nélkül, boldogan hadart a telefonba:

– Tökéletesnek tűnik, csak sajnos elfelejtettem beállítani a beszédkészséget, és egyelőre néma lett. Nagyon köszönöm még egyszer, érdekes este elé nézek!

A válasz sokáig késett, a statikus csendet Andi döbbent kérdése szakította félbe:

– Miről beszélsz?

– A 3D-s nyomtatóról. Kipróbáltam. A kanapémon ül a készre gyártott, dögös pasi.

– Jaj, komolyan vetted? Hiszen az egész egy tréfa volt! Lajossal megsértődtünk rád, amikor a barátját, Tamást, olyan kurtán-furcsán leráztad a páros randevún, mert kopaszodik. Lajos találta ki, hogy vicceljünk meg a programmal, és munkahelyéről, a kísérleti laborból hoztuk el neked azt a régi, felturbózott fülkét. Én nem gondoltam, hogy komolyan veszed… nem lehet ott a férfi…

– De! Itt ül a kanapémon, és majdnem a fenekére csaptam! – szajkózta kétségbeesetten Éva.

Ekkor nyikordult a nappali ajtó, és a kékszemű csoda Évához lépett:

– Az alul lakó vagyok, és csak arról szerettem volna szólni, hogy ázik a fürdőszobám mennyezete.

Második fejezet

Éva lassan nyomta ki a telefont. Nem tudta, hogy mit is mondhatna… azt hitte, hogy a föld alá süllyed szégyenében…

– Ez egy jókora félreértés! Elnézést! Ha folt lett a mennyezeten, természetesen megtérítem a kárt – motyogta, miközben a leengedett kezében lóbálni kezdte a telefont, mint egy ötéves.

– Nem foltot láttam, hanem konkrétan csöpögött a víz… csak azért jöttem fel, hogy ne keletkezzen nagyobb kár.

– Van lakásbiztosításom, azonnal bejelentem az esetet! – készségeskedett.

– Nem szükséges, szerintem folt nélkül kiszárad majd.

– Akkor még egyszer elnézést! A félreértés miatt is…

– Kovács Péter vagyok.

– Örvendek! Én pedig Fehér Éva – suttogta, és megfogta férfi szép formájú, hűvös ujjait.

A régebben olvasott szerelmes magazinokban, illetve romantikus regények jutottak az eszébe, amikor az ilyen kellemetlen helyezetek egy csodás szerelem kezdetei voltak… aztán néhány erőltetett félreértés után egymás karjába hullanának… vagy egy pornóban már túl is lennének lassan a…

Úúúúú, de elkalandoztam – gondolta, és riadtan elengedte a még mindig szorított ujjakat. A férfi az ajtó felé indult, majd imádnivaló fél mosollyal visszafordult:

– Szívesen hallanék a félreértésről… és arról a hatalmas, 3D-s nyomtatóról, ami a nappaliban áll…

Éva érezte, hogy az összes vére az arcába szökik.

– Persze. Majd egy másik alkalommal – makogta pipacs pirosan, de közben arra gondolt, hogy a férfi teljesen idiótának nézheti így is, hát még ha megtudná, hogy egy férfit akart nyomtatni magának… hogy lehet ilyet elmondani egy ilyen… szédítően helyes pasinak? Inkább a halál!

Amikor bezárta a férfi után az ajtót, üres lett a lakás. Üres lett minden! Bár csak hamarabb szétnézett volna a lépcsőházban! Bár egy ilyen férfi biztosan nem facér. Jó lenne inkább gyorsan elfelejteni! Azon kellene agyalnia, hogy mennyire elkeseredett, hülye nő az, aki elhiszi, hogy lehet nyomtatni egy partnert! Ráadásul egy ilyen tökéleteset!

Na! Most kell ezt gyorsan befejezni! – korholta magát.

Andi pedig… meg a Lajos… jól kitoltak vele! Mondjuk, igazuk van, mert tényleg minősíthetetlenül viselkedett a múltkori páros randevún! Egyszerűen nem jött be neki Tamás. Az a férfi egy jólelkű, enyhén pocakos, kopaszodó informatikus volt. Nem a külsejével volt igazán baja, hiába állítják Andiék. Halkan, unalmasan, szárazon beszélt. Önmagáról. Egy mosoly sem volt az arcán. Egyszerűen annyira érdektelen volt, hogy úgy érezte, fejhangon fog visítozni, ha még egy percig hallgatja… attól talán még az is jobb volt, hogy szó nélkül elrohant. Vagy nem? Az igaz, hogy kínos lehetett utána a szitu. Nyilván Andiék jót akartak… Ha a párja nem is, de Andinak tudnia kellett volna tizenöt év barátság után, hogy nem szereti ezeket a vakrandiszerű, kínos találkozásokat. Mégis leszervezte és az utolsó pillanatban szólt róla.

Mindenesetre alaposan visszakapta a kellemetlenségeket… jól megviccelték… Ma még nem tud, de majd holnaptól biztosan nevet rajta. Aztán később Andival sokszor felidézik… nagymama korukban.

Ahhoz férj, majd gyerek kellene, hogy legyen unoka – kanyarodott vissza az alap problémához.

Remegő lábakkal leült a kanapéra, és minden önostorozása ellenére újra felidézte az Alullakó arcát, szeme színét, félmosolyát…

Na ebből elég! – szólt rá ismét magára, és gyorsan rendet csinált a lakásban, majd felöltözött, és elindult Andiékhoz átbeszélni a helyzetet, illetve azt, hogy mikor viszik el a feleslegessé vált fülkét. Ránézni sem tudott! Mégis minden pillanatban érezte, hogy ostobaságának szimbólumaként meredezik a nappaliban. Jó lenne minél hamarabb megszabadulni tőle!

Így nem is vette észre, hogy a félig nyitott fülkeajtón plazma állagú, átlátszó anyag folydogál a nappali szőnyegére. Mikor becsapta a bejárati ajtót, az anyag kezdett összeállni, mikor ráfordította a kulcsot, az idegen entitás színesedni kezdett, testet öltött, és felegyenesedett a fülkeajtó mellett.

Harmadik fejezet

Péter lefelé haladt a lépcsőházban. És mosolygott. Elég régen nem mosolygott már. Pontosan öt hónapja. Ekkor ugyanis a volt felesége minden könyörgés és pereskedés kilátásba helyezése ellenére Svédországba költözött az új vőlegényéhez. Ami önmagában kibírható lett volna, de sajnos ezt az ötéves kislányukkal, Sárával, együtt tette. Ma sem értette meg saját magát, hogy végül miért írta alá a hozzájáruló nyilatkozatot. Hiszen még a levegővétel is fájdalmas volt, ha eszébe jutott Sára vigyori arcocskája.

Öt hónapja minden szerdán, Skype-on tudott csak Sárával „találkozni”. Öröm az ürömben, hogy a kicsi nagyszerűen érzi magát az új környezetben. És az új fickó is – sajnos vagy hál’ istennek – rendesnek tűnik…

Szóval – saját maga számára is meglepő módon – fülig érő szájjal, lassan lépkedett a lakása felé, és arra gondolt, jó tudni, hogy ilyen helyes kis nő lakik felette! Az se baj, hogy kicsit szeleburdi… mindig az ilyen bolondosokba bolondult bele… Haláli volt azzal az „izmos fenék” csapkodás kilátásba helyezésével! Nem értette meg a félreértés okát, de a lány látható zavara miatt nem akarta jobban faggatni. Hátha a következő találkozáskor már tudnak nevetni a történteken! Egyébként is, készülődnie kellett, mert ma „forrós” volt. Összehangolt akciót szerveztek a kábítószer osztály és a kommandósok részvételével, egy vélelmezett drogátadási helyszínre. Ő lesz a beépített ember, ma drogkereskedőt kell játszania. Fütyörészve letusolt. Közben a fürdőszoba mennyezetét bámulta, ami már majdnem teljesen kiszáradt. Farmert, bőrdzsekit húzott. Elővette a szolgálati fegyverét a páncélszekrényből, majd egy civil övvel a derekára csatolta. Így engedélyezte a művelet irányítója. Aztán a dugi pisztolyát erősítette a farmer alá, a bal bokájához. Erre nem volt engedélye, mégis vitte minden akcióra. Muszáj. Ez a kabala stukija! Amit meg a főnök nem tud, az nem fáj neki.

A kapitányságon még tartottak egy rövid megbeszélést, de a hang és képfelvételt készítő esetkocsi – lerobbant, rozsdás furgonnak álcázva – már a helyszínen állt beüzemelve.

A kamerát a mikrofonnal együtt egy vastag aranylánc medáljaként akasztották a nyakába, melyet még undorító módon ki is kellett tennie a bőrdzsekire. Mégis hálát adott a sorsnak, hogy nem olyan, mint a filmekben, amikor a főhős szőrös mellkasára több méter sebtapasszal erősítik fel a vastag vezetékeket. És ilyenkor a csávó mindig lebukik! A fülében is diszkrét, átlátszó, apró füldugó került csak. Megtörtént a kép és hangpróba, átvette a pénzt az elmaradhatatlan aktatáskában, és elindult a civil Mazdával.

A gyorsforgalmi úton húsz perc alatt ledöngetett a kikötőig. Nem figyelte a visszapillantó tükröt, mert tudta, hogy kollégái – szintén civil autókkal – árnyékként követik. A szerepére próbált ráhangolódni. Most nem volt túl nagy rizikó, vagy kihívás, mert elég azt elérnie, hogy a tag villantsa a heroint, aztán a többiek már közbe is avatkoznak. Most nem számít a felsőbb kapcsolat felgöngyölítése, csak ki akarták vonni ezt az utolsó adag fertőzött kábítószert az utcákról.

Menyus, a spiclije, intézete a kapcsolatot. Nem dolgozott olcsón, mert kivételesen nem volt vaj a füle mögött. Vagy inkább csak nem látszott… mert Menyus azért híres volt arról, hogy folyton bajba keveri magát. Hol a helyi maffiafőnök babájával kezdett ki, hol hitelben kártyázott a nehéz fiúkkal. És persze vesztett. Ilyenkor igazán jól jött neki Péter.

A fertőzött anyagból összesen száz kilogramm érkezett Columbiából. Szinte minden esetben rángógörcsöt és halált okozott a használata. Elvileg már csak ez az utolsó, harminc kilós adag volt az országban. A rendőri vezetők úgy döntöttek, hogy a legfontosabb dolog kivonni az anyagot az utcákról, ez a feladat felülírja az elkövetői vonal felgombolyítását.

Péter az egyetlen, satnya fa árnyékába állt meg, jó ötven méterre a furgontól. Túl korán érkezett volna? Se Menyus, se a heroinos fickó, csak a sirályok és a hajókat rögzítő kötelek rozsdás csigái sikoltoztak baljóslatúan…

Negyedik fejezet

Éva dúdolgatva, gyalog indult le a hatodik emeletről. Kezében vidáman lóbálta a szemeteséből kivett kukászsákot. Az Alullakó ajtajánál lassított egy kicsit, de sajnos még egy félpillantást sem tudott rávetni, mert hirtelen feltűnt a lépcsőház réme, Teréz Anya. Más esetekben rutinból, ügyesen ki szokta cselezni, de most figyelmetlensége folytán a karjaiba futott. Nagyvárosokra jellemzően alig ismerték ebben a társasházban egymást a lakók, de Teréz Anya – aki első ránézésre egy jóságos, kedves idős hölgynek látszik – előbb vagy utóbb mindenkit elkapott, és kifaggatott. Mikor Éva első alkalommal még gyanútlanul szóba elegyedett vele, a brutális, rosszhiszeműen irányított faggatózása után úgy érezte magát, mint akit egy különösen kegyetlen inkvizítor minden, el nem követett tettének beismerésére bírt volna. A szomszédjában lakó fiatalasszony szemtanúja volt az esetnek, ő árulta el a hetvenes nőre a többi kínvallatott lakó által ráragasztott csúfnevet. Évának ma jó napja volt, mert ebben a szituációban is meglátta az alagút végét! Fordított a beszélgetés irányán, és óvatosan kifaggatta a banyát az Alullakó Péterről. Teréz Anyának hamar feltűnt, hogy fordult a kocka, de Éva nem engedte elkalandozni. Hamarosan többet tudott Péterről, mint az Interpol.