A Hagyaték

Bedő Éva

A Hagyaték

A hagyaték árnyékában

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

Első fejezet – Az örökség árnyéka

A Riverside Tower tizennyolcadik emeletén álló irodából Budapest egész panorámája belátható volt. Kovács Alexander az ablak előtt állt, kezében egy üveg skót whiskyvel, amelyet harminchárom éve őrzött erre a pillanatra.

Hatvanhárom éves volt, s bár a tükörben még mindig azt a férfit látta, aki hajdan volt – széles vállú, határozott állú, éles tekintetű –, a teste már nem engedelmeskedett úgy, mint régen.

A whisky keserű volt, akárcsak az emlékek.

Harminchárom év. Harminchárom év telt el azóta, hogy József bácsi végrendelete megváltoztatta az életét. A nagybácsi, akit alig ismert, Amerikában élte le az életét, és csak levelekből tudott róla. József bácsi soha nem nősült meg. A vagyonát eredetileg egyetlen öccsére, Alex édesapjára hagyta volna, de ő időközben meghalt. Így Alex lett a szerencsés örökös.

Szerencsés. Milyen furcsa szó.

Harmincéves volt akkor. Fiatal, tele tervekkel és reménnyel. Édesapja nem sokkal a nagy örökség előtt halt meg, a gyász pedig még erősen égett benne. Apja végrendeletét az édesanyja intézte; Alexandert annyira lekötötte a munka, hogy mindent rábízott. Éppen ezért volt olyan részlet, amelyről ő maga sem tudott.

Az örökség hírére az egész város felfigyelt – az üzleti körök, a társasági élet, és természetesen azok a családok is, akiknek lányuk eladósorban volt.

A Vásárhelyi család is köztük volt.

Emlékezetes volt az a nap, amikor Vásárhelyi Gábor – egy hajdan tekintélyes, de akkor már anyagi gondokkal küzdő gyáros – besétált az irodájába, leült az asztal másik oldalára, és minden kertelés nélkül kijelentette:

– Alexander, te tudod, hogy Barbara milyen lány. Szép, okos, jó családból való. Én pedig olyan kapcsolatokat tudok adni neked, amelyek az üzletednek jót tesznek. Mit szólnál, ha novemberben megtartanánk a lakodalmat?

Alex felnézett a papírokból. A szeme végigmérte a férfit: a kissé megfakult öltönyt, az ideges kézmozdulatot, a homlokán gyöngyöző verejtéket.

– Vásárhelyi úr – mondta lassan –, én még soha nem találkoztam Barbarával. Néhányszor láttam társaságban, de nem mondanám, hogy ismerjük egymást.

– Attól még novemberben lesz az esküvő – vágott vissza Vásárhelyi, és most már nem volt az arcán semmi udvariasság. – Én tenni fogok róla, hogy az üzleteid a városban megfelelő támogatást kapjanak. Cserébe te elveszed a lányomat.

Alex lassan visszatette a tollát az asztalra. Hosszan hallgatott.

– Mondja, van-e más választásom? – kérdezte végül, és a hangja egyszerre volt fáradt és acélos.

Vásárhelyi félmosolyra húzta a száját. – Természetesen. Mindig van más választás. De a következmények... azok is mindig megvannak.

– Jó, meggondolom. De előtte szeretnék találkozni a lányával. Arra kérem önt, csak akkor mondja meg neki, hogy egybekelünk, amikor már találkoztam vele.

– Jó, megoldom. Amikor találkozni akarsz Barbarával, előtte szólj, és rendezek egy partit.

– Parti nélkül. Csak én és az ön családja.

Azon az estén Alex sokáig nem tudott aludni. Édesanyja szobájának ajtaja előtt állt, és kopogott.

Erzsébet asszony – törékeny, de erős lelkű özvegyasszony – felpillantott a könyvéből, amikor a fia belépett. Egyetlen pillantásból megértett mindent.

– Mesélj – mondta csendesen.

Alex leült az ágya szélére, mint gyerekkorában, és elmondta az egészet. Vásárhelyi ajánlatát. A fenyegetést. A novemberi esküvőt.

Az édesanyja sokáig hallgatott. Alex szólalt meg előtte.

– Jó, akkor lemondok apám örökségéről, és szabad leszek – mondta Alex, és a hangja meglepően nyugodt volt. – Azt veszek el, akit én akarok, nem akit a nyakamba sóznak.

Erzsébet asszony sápadt lett.

– Alex... – suttogta.

– Komolyan gondolom, anyám. Nem fogom eladni az életemet egy üzleti megállapodásért.

Az édesanyja lassan letette a könyvet. A szemében könnyek csillogtak, de büszkén visszatartotta őket.

– Fiam – mondta halkan –, ha te lemondasz az örökségről, nekem is el kell hagynom ezt a házat. Nekem nincs máshol semmim. Ez az örökség az egyetlen biztos pont, amim maradt.

– Apád a végrendeletében kimondta, hogy csak akkor lesz tiéd az üzlet és a ház, ha elveszed Vásárhelyi Barbarát, a helyi gyáros lányát. A két öreg már régen megegyezett, hogy összekötik az életeteket. Csakhogy közben Vásárhelyi csődbe ment, ezért ragaszkodik most foggal-körömmel ehhez a házassághoz. Máskülönben az egész családjával együtt az utcára kerül.

A szoba csöndje szinte nyomasztó volt. Alex az édesanyjára nézett: arra a törékeny, ősz hajú asszonyra, aki egyedül nevelte fel, mert az apja szinte mindig üzleti utakon járt; arra az asszonyra, aki soha semmit sem kért, csak adott.

Valami összeroppant benne.

– Anyám... – kezdte.

– Nem kérek tőled semmit – szakította félbe Erzsébet asszony, és megemelte a fejét. – Ez a te döntésed. Én csak elmondtam neked a tényeket.

Alex felállt. Az ablakhoz lépett, és kinézett az éjszakai városra. Sokáig állt ott, mozdulatlanul.

– Rendben – mondta végül, és a hangja csendes volt, mint egy ajtó, amelyet bezárnak. – Novemberben lesz az esküvő. De előtte találkozni fogok Barbarával.

Másnap reggel egy boríték érkezett Amerikából, régi bélyeggel, kissé megviselt papírral. József bácsi írása volt rajta – de a postai bélyegző dátuma azt mutatta, hogy a levél hónapokkal korábban indult útnak, és csak most ért célba.

Alex leült az íróasztalánál, és felbontotta.

„Kedves Sándorkám,

Tudom, hogy mostanra már megkaptad a hírt az örökségről. Tudom azt is, hogy sokan fognak megjelenni az életedben, akik ezt az örökséget a maguk javára szeretnék fordítani. Figyelj oda, kiben bízol.

Azt is tudom – mert az élet mindig így működik –, hogy valaki majd megpróbál arra kényszeríteni téged, hogy olyan döntést hozz, amit nem te választanál szabadon. Azért írom ezt a levelet, hogy mondjak neked valamit, amit az évtizedek tanítottak meg nekem.

Harcolj meg a boldogságodért, fiam. Harcolj érte akkor is, ha nehéznek látszik, akkor is, ha sokan állnak ellened. Mert csak a szeretet képes legyőzni a határokat – az üzleti korlátokat, a társadalmi elvárásokat, a félelmeket. Minden más csak por és hamu.

Én magam nem harcoltam meg a magam boldogságáért annak idején. Elmentem messzire, és gazdag lettem – de egyedül maradtam. Ez a legnagyobb sajnálatom.

Ne kövesd a példámat.

Szeretettel,

József bátyád”

Alex sokáig ült a levéllel a kezében. Az ujjai közé gyűrte egy kicsit, aztán kisimította. Végül egy fiókba tette, a többi régi irat közé.

Alex pár nappal később üzent a jövendő apósának, hogy szeretne találkozni Barbarával. Azt kérte, ha nekik is megfelel, kedden délután meglátogatná őket. A küldönc azzal a válasszal tért vissza, hogy szívesen látják.

Két csokor virággal a kezében érkezett meg a Vásárhelyi-villába. A házat hatalmas kert övezte, tele bokrokkal és fákkal. Látszott rajta, hogy valaha gondosan ápolták, az utóbbi időben azonban kissé elhanyagolták. Nem is csoda: Vásárhelyi úr minden pénzét lóversenyeken játszotta el. Azt állította, azért veszített olyan sokszor, mert csaltak a lovakkal, de soha nem vallotta be, hogy túl nagy összegekben fogadott, és már szinte kóros szenvedéllyel játszott.

Barbara nyitott ajtót, és meglepődött, amikor Alex átnyújtotta neki az egyik csokrot.

– Ezt én miért kapom? – kérdezte Barbara. – És nem is értem ennek a látogatásnak a lényegét. Örvendek, hogy jött, de nem pontosan értem, miért.

– Jó napot kívánok én is önnek, kedves Barbara! Mindjárt elmagyarázok mindent szépen sorban. A kedves édesanyja hol van? A másik csokrot szeretném neki odaadni.

– Édesanyámnak is hozott virágot? Mi történik itt? – Barbara csak állt a virágcsokorral a kezében, láthatóan összezavarodva.

– Édesapám, miért van itt nálunk Kovács úr? Mi célból jött hozzánk?

– Majd meglátod, lányom, mindjárt ő maga fogja elmondani neked – szólalt meg Vásárhelyi úr cinkos mosollyal. Csakhogy az öreg melléfogott. Azt hitte, Alexander azért akart találkozni a lányával, hogy megkérje a kezét, de a férfinak egészen más szándékai voltak.

– Gyertek, üljünk le – tessékelte őket be a tágas nappaliba Vásárhelyi úr. – Né csak, itt van az én bájos feleségem is. Most már átadhatod neki is a virágot, Alex.

A kérőt jól nevelték, így Alex kedvesen átnyújtotta a virágcsokrot a ház úrnőjének.