Írta: Laura Kneidl

A mű címe: Someone New

Fordította: Hajdúné Vörös Eszter

Szerkesztők: Horváth Anikó, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Varga Andrea

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Laura Kneidl

© Hajdúné Vörös Eszter

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Bastei Lübbe AG, Köln engedélyével készült.

Borítóterv: ZERO Werbeagentur GmbH

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 384 1 (epub), kiadói kód: MX-1507e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindazoknak, akik a könyv oldalain magukra ismernek.

„Legyen hozzá bátorságod, hogy önmagad légy.

Olyan folyamat ez, amelybe bármikor belefoghatsz.”

Anabelle Stehl

Lejátszási lista

Hozier – Someone New

Selena Gomez feat. Marshmello – Wolves

Taylor Swift – Dress

Raleigh Ritchie – Stronger Than Ever

Demi Lovato – Sorry Not Sorry

Beyoncé – Hold Up

MIKA – Grace Kelly

Selena Gomez – Bad Liar

Linkin Park – Waiting for the End

The Darkness – I Believe in a Thing Called Love

Five Hundredth Year – I Did Something Bad

Shinedown – DEVIL

Harry Styles – Sign of the Times

Jennifer Rostock – Kaleidoskop

Nightwish – Ever Dream

A Great Big World feat. Christina Aguilera – Say Something

Keiynan Lonsdale – Preach

Selena Gomez feat. Gucci Mane – Fetish

Hozier – Take Me to Church

Casper – Flackern, Flimmern

Snow Patrol – What If This Is All the Love You Ever Get?

1. fejezet

Meddig kell még ezt elviselnem?

Sokadjára tettem fel magamnak ezt a kérdést aznap este, miközben Gwendoline Finn, anyám legjobb barátnője tetőtől talpig végigmért. A tekintete megvetően végigsiklott a fekete, rövid frufrus hajamtól a Louis Vuitton ruhámon át a cipőmig – egy régi pár Jimmy Choo, a tavalyelőtti tavaszi kollekcióból. Az orrát ráncolta, de ezt a botoxtól megkövült arcán csupán az enyhe rándulásból lehetett felismerni.

Ám én kiskorom óta ebben a világban éltem, és idővel megtanultam a felső tízezer rezzenéstelen vonásaiból olvasni.

– Azt hallottam, hogy nem a Yale-re megy – mondta Mrs. Finn. A hanghordozása eltúlzottan barátságos volt, ugyanakkor távolságtartó, mintha nem ismerne születésemtől fogva. Holott látta, ahogy babakoromban a nadrágomba csináltam, és kiskoromban homokkal tömtem tele a szám.

– Akkor jól hallotta – feleltem. Úgy éreztem magam, mint Sam Winchester az Odaát című sorozatban, amikor arra kárhoztatják, hogy újra meg újra végignézze, ahogy a testvére különféle módokon meghal. Engem arra kárhoztattak, hogy aznap este újra meg újra ugyanazt a beszélgetést folytassam le. Bár a társalgások szóhasználata különbözött, mégis mind ugyanúgy végződött: értetlenséggel és megvetéssel.

– És valóban a helyi egyetemre fog járni?

Vágyakozón néztem az egyik kijáratra, mielőtt bólintottam.

Mrs. Finn értetlenül és leheletnyi undorral meredt rám, mintha attól tartana, hogy az MFC-n – a Mayfieldi Egyetemen – fertőző betegséget szedhetek össze.

A nyelvemen volt, hogy felvilágosítsam, milyen jó hírnévnek örvend az MFC, de úgysem értette volna. Ami nem Yale, Brown, Dartmouth, Harvard vagy Princeton, az szemmel láthatóan méltóságon aluli volt ezeknek az embereknek; esetleg egy európai szemeszter számított még elfogadhatónak.

– De továbbra is jogot szándékozik tanulni, nem igaz?

– Magától értetődik – feleltem hamis mosollyal, és próbáltam nem rágondolni, mennyire fogom gyűlölni az elkövetkező éveket. Tény, hogy sem a politika, sem a jog vagy pedig a jogállamunk nem érdekelt. Bár a jogász szakma elméletben arról hivatott gondoskodni, hogy a világ igazságosabb hely legyen (ami szép elképzelés), a gyakorlatban mindenekelőtt azt jelenti, hogy a gazdag embereket még gazdagabbá, a szegényeket pedig még szegényebbé tegye, legalábbis az elmúlt években tett megfigyeléseim alapján.

– Ez bizonyára örömmel tölti el a szüleit – folytatta Mrs. Finn, ám valójában ezt gondolta: Legalább nem rántod még jobban sárba a családotok nevét azzal, hogy képzőművészetet tanulsz. – És a testvére? Ő jelenleg Európában utazgat, nem igaz?

– Igen – feleltem unottan. Miért idegesít engem ez a nő olyan kérdésekkel, amelyekre tudja a választ? Legalábbis azokat a hazugságokat, amelyeket a szüleim terjesztettek. Az igazság a szemükben túlságosan kínos volt ahhoz, hogy a nyilvánossággal megosszák. Miközben ők azok, akiknek szégyenkezniük kellene.

– A legnagyobb fiam, Carter néhány hónapot Olaszországban töltött. Csodálatos tapasztalatokat szerzett. – Mrs. Finn felemelte a kezét, és odaintett egy pincérnőt.

Azonnal odasietett egy fekete szövetnadrágos, fehér blúzos és sötét nadrágtartós, fiatal nő. A haját szorosan összefogta, és bár mosolygott, a tekintete üres volt. Épp olyan kevéssé akart itt lenni, mint én. Mégis szemrebbenés nélkül odatartotta Mrs. Finnek a tálcáját, hogy rátehesse az üres pezsgőspoharát, egy telit pedig elvehessen. – Van még homáros szendvics?

– Utánanézek a konyhában. – A pincérnő nekem is odanyújtotta a tálcát.

A fejemet rázva elutasítottam, bár egy kis alkohol bizonyára elviselhetőbbé tette volna az estét. Csakhogy két ügyvéd lányának nem igazán volt tanácsos az alkoholtörvényt megszegnie, főleg nem olyan ügyfelek jelenlétében, akik milliós összegek kezelését bízták rájuk.

– Michaella, hát itt vagy!

Az anyám egyenesen felénk tartott, és a hangjára mindketten felpillantottunk. Sötét kosztümöt viselt pliszírozott szoknyával, és a magas sarkú cipője kopogott a polírozott márványpadlón. Sok barátnőjével ellentétben az anyám még nem botoxoltatta az arcát, de azért jó pár réteg smink leplezte a ráncait és takarta el a szeplőit, amelyek nekem is pettyezték az orromat.

– Egész este téged kereslek, hogy bemutassalak valakinek. Ismered Marshall Millingtont? – Sokatmondón mutatott a kíséretében érkező fiatalemberre. Feltehetően korombeli volt, tizennyolc-tizenkilenc éves, de a szürke öltönye ugyanolyan, mint amilyet az apám viselt aznap este.

– Örülök, hogy végre megismerhetlek – mondta Marshall, és felém nyújtotta a kezét. Aranyosan mosolygott.

Megfogtam a kezét. – Marshall Millington. Szép alliteráció. Szuperhős vagy?

– Tessék?

– Hát mint Peter Parker vagy Wade Wilson – magyaráztam.

– Ők meg kicsodák? – kérdezte értetlenül, és segélykérőn nézett az anyámra, aki figyelmeztető pillantást vetett rám, és alig észrevehetően a fejét rázta. Egy fiatal nőnek nem illett szuperhősökről vagy képregényekről beszélnie. Az a gyerekek kiváltsága volt, de közülük is csak a fiúké, legalábbis abban a középkori világban, amelyben a szüleim éltek.

– Pókember? Deadpool? Vagy Hulk? Bruce Banner.

Marshall szemében egyre nőtt a zavar. Hogyan lehetséges, hogy ezek az állítólag annyira világlátott emberek mégis mintha az Isten háta mögött élnének? Ha a Wall Streetről kezdeményeztem volna beszélgetést, Marshall feltehetően egyórás monológot tartott volna a részvényekről, árfolyamokról és a világpiacról.

– Ne törődj vele! – Sietett a segítségére az anyám. – Nekem sem mondanak semmit ezek a nevek. Michaellának mindig is nagyon különös ízlése volt. Őrülten bájos. – Megpaskolta Marshall vállát, miközben a csuklóján arany karkötők csilingeltek.

– Mrs. Finn? – A pincérnő visszajött. A pezsgőstálcát szendvicsesre cserélte.

Mrs. Finn, az anyám és Marshall fogott egy-egy kis porcelántányért, és kiszolgálta magát az előétellel.

– Te nem kérsz semmit? – Anya kérdőn nézett rám.

– Nem, köszönöm, nincs étvágyam – hazudtam. Igazából majd éhen haltam, de nem akartam újra elmondani, hogy a homár és a kaviár nem passzol a vegetáriánus étrendembe, inkább megkíméltem magam a magyarázkodástól.

Megjátszott érdeklődéssel hallgattam, ahogyan Marshall az újságnál töltött gyakorlatáról mesél, meg arról, hogy meginterjúvolhatta Donald Trump Jr.-t. Természetesen republikánus volt, mi más? Maradtam, amíg az elnökünkre nem terelődött a szó, de aztán egyetlen másodperccel sem bírtam tovább. Azzal az ürüggyel, hogy kicsit rendbe szeretném hozni magam, elsiettem, mielőtt a szüleim más ügyfelei és üzlettársai megszólíthattak volna.

Végigmentem a magas mennyezetes, sötét ülőgarnitúrás és óriási, kertre nyíló erkélyablakos szalonon. Ám a fürdőszoba helyett a konyhába menekültem. A hangoskodás és az éles nevetés elhalkult a hátam mögött, és az elmúlt két óra után akkor először lélegeztem fel megkönnyebbülten.

Bár a szüleim soha nem tartózkodtak a konyhában, akkora volt, mint egy egyszobás lakás, és olyan professzionális tűzhely állt benne, amilyet minden ötcsillagos szakács kívánna az éttermébe. Mindenesetre csak a házvezetőnő, Rita főzött itt. Még a partiszerviz által felszolgált szendvicseket sem itt készítették. Mindenütt fóliával letakart tálcák és tálalóedények álltak.

Kinyitottam a hűtőt, a kétajtós, nemesacél szörnyet, amelyben egy tíztagú családnak is elegendő élelmiszernek volt hely. Ennek ellenére tátongó üresség fogadott, leszámítva néhány smoothie-t és a további szendvicseket. Miután becsuktam a hűtőgép ajtaját, lehúztam a Jimmy Choo cipőmet, és felmásztam a pultra, ami a szűk szabású ruhámban igazi kihívásnak bizonyult. Mivel a szüleim nem tűrtek meg a házban ipari cukrot, Rita az egyik szekrény leghátsó sarkában mindig eldugott nekem néhány csokiszeletet. De a raktáram aznap üres volt.

– Fantasztikus – dünnyögtem idegesen, és már éppen lemásztam volna a pultról, amikor mögöttem kinyitották az ajtót. Összerezzentem, és bele kellett kapaszkodnom a konyhaszekrénybe, nehogy lecsússzak. Fenébe. Lassan megfordultam, arra számítottam, hogy az anyám jött utánam. A több mint két évvel korábbi eset után hasonló eseményeken ritkán vette le rólam a szemét. De nem az anyám lépett a konyhába, hanem egy pincér.

Mintha villám csapott volna belé, megállt, és tágra nyílt szemmel meredt rám. Ahogy megpróbáltam a pultról lemászni, a ruhám felcsúszott, így a fickónak most akadálytalan rálátása nyílt a piros, csipke alsóneműmre. Teljesen fesztelenül bámult.

Kihívóan felvontam az egyik szemöldököm. – Tetszik a kilátás?

A pillantása a hátsómról az arcomra siklott. Közömbösen vállat vont. – A fekete alsónemű jobban tetszett volna, hogy őszinte legyek, de a piros is rendben van.

A higgadt válasza teljesen kihozott a sodromból. A legtöbb ember, aki a szüleimnek dolgozott, úgy bánt velem, mint a hímes tojással. Vagy mert buta libának tartottak, vagy mert attól féltek, hogy az elkényeztetett, kotnyeles kislány kirúgathatja őket. Ezért a jelenlétemben csak olyan dolgokat mondtak, amiket véleményük szerint hallani akartam.

Leugrottam a pultról, megigazítottam a ruhámat a combomon, és behatóan végigmértem a fickót. Biztos voltam benne, hogy nem akart még pezsgőt rám erőltetni. Feltűntek volna a szögletes vonásai és a telt ajka, amelyet most féloldalas mosolyra húzott. És bár a hegyes orra kicsit túl nagy volt az arcához képest, ez sem változtatott a tényen, hogy messze a legvonzóbb férfi volt aznap este. A barna haja, amely sötét karamellre emlékeztetett, kicsit lenőtt, mintha elmulasztotta volna a legutóbbi időpontját a fodrásznál, és rendetlenül hátra volt fésülve, ami az anyámnak egyáltalán nem tetszett volna.

– A fekete unalmas – feleltem végül.

– A fekete elegáns.

– A te alsóneműd fekete? – Oldalra billentettem a fejem, és próbáltam ebből a távolságból kivenni a szeme színét, ami a mennyezeti lámpák mesterséges fényében gyakorlatilag lehetetlen volt. Mégis biztos voltam benne, hogy kék vagy zöld, nem pedig barna, mint az enyém.

A pincér arcára vidám kifejezés ült, és a simára borotvált arcán gödröcskék képződtek. Teljes lelki nyugalommal letette az üres tálcát, mintha nap mint nap megesne vele, hogy a nők a konyhapultról lemászva lecsupaszítják előtte magukat. – Ki mondta, hogy egyáltalán viselek?

– Világos, ugye, hogy te itt az ételt szolgálod fel?

– De azt a kezemmel teszem, nem pedig a… – Szünetet tartott, és összeszorította a száját, hogy visszatartsa a szót, amely már egyértelműen a nyelvén volt, aztán megköszörülte a torkát. – Mit csinálsz itt egyáltalán? Keresel valamit? – A nyitott szekrényre mutatott.

– Ennivalót.

– Az akad bőven.

Fújtattam. – Azt látom, de olyan is van, amin nincs kaviár, homár vagy más halott állat?

– Attól tartok, nincs.

– Fenébe. – Egy nyögéssel a tálalószekrénynek támaszkodtam, és összefontam a karom a hasam előtt, mintha ezzel megakadályozhatnám, hogy a gyomrom hangosan korogjon. Miért is nem álltam meg útközben a Whole Foods-nál?

– Talán segíthetek. – A pincér közelebb jött, és így már láttam, hogy zöld szeme van. Nem olyan világos, mint tavasszal a rügyek, hanem olyan sötét, mint a levelek, nem sokkal azelőtt, hogy megbarnulnának, és lehullanának a fákról. Ám ahelyett, hogy megállt volna előttem, a kamrába lépett, amelyben általában csak konzerveket és száraz élelmiszert tároltunk. De aznap több táska és kabát állt benne halomban. Letérdelt, és áttúrta a ruhahegyet. Nem láttam, mit keres, míg fel nem egyenesedett, és egy szendviccsel oda nem jött hozzám. Szótlanul felém nyújtotta.

Nem haboztam. – Köszönöm, tartozom neked.

– Szívesen fogadok el borravalót.

– Kapsz is. – Kibontottam a szendvicset a fóliából, és miután megbizonyosodtam róla, hogy tényleg nincs benne hús, mohón beleharaptam – és felnyögtem. Fantasztikusan finom volt, és nem csak azért, mert teljesen ki voltam éhezve. A kenyér puha volt, mintha frissen sütötték volna, és nem csupán egy szelet sajt és majonéz volt benne, hanem saláta, uborka és paradicsom is, egy leheletnyi mustárral meg valami édessel megbolondítva, amit nem tudtam hová tenni.

A pincér engem figyelt. Lassan, ugyanakkor rámenősen végigsiklott a tekintete a testemen, mintha nem csupán a helyreigazított külsőmet látná, hanem a személyiséget is, ami mögötte rejlik. Aznap este már sok férfi végigmért, de az ő kíváncsiságuk hidegen hagyott. Most viszont szaporább lett a szívverésem.

– Hogy hívnak? – kérdeztem tele szájjal. – Gondolatban „pincérnek” neveztelek el.

– Neveztek már rosszabbnak is. – A megjegyzés lazán hagyta el a száját, de a szeme sötéten villant, ami nem illett a hangneméhez.

Értetlenül vártam, hogy bemutatkozzon, de nem szólalt meg.

– Áruld már el! – sürgettem.

Magam sem értettem, miért olyan fontos, hogy megtudjam a nevét, feltehetően soha többé nem látjuk egymást. Ezeknél a partiszervizes cégeknél állandóan cserélődött a személyzet. A diákok jöttek-mentek, ahogy a szemeszterükbe belefért. Mindenesetre nem voltam benne biztos, hogy ő is diák-e. Kicsit idősebb volt, de lehet, hogy olyasmit tanul, ami időigényesebb, mint például az orvostan, vagy a doktoriját írja valami más szakterületen.

– Julian – felelte végül, de ez volt minden: Julian. Semmi titulus, semmi második név, semmi vezetéknév, hogy betájolhassam, ő pedig tudassa velem, mennyi pénze van a családjának.

Mosolyogtam, és felültem a pultra. A lábam a levegőben lógáztam. – Micah vagyok.

– Tudom, ki vagy. Michaella Rosalie Owens.

– Olyan hátborzongatóan hangzik, ahogy mondod. Mintha zaklatni készülnél.

– Nem akarlak zaklatni. Csak jó fülem van. Az emberek beszélnek rólad.

– És mit mondanak?

– Ezt-azt. Főleg azt találgatják, miért nem a Yale-re mész. Azt feltételezik, hogy terhes vagy, mint annak idején a kis Lilly Sullivan. És az apa feltehetően a házvezetőnőtök fia, akivel egy kis ideje afférod volt. – Julian megrázta a fejét, mintha csalódást okoztam volna neki.

A szememet forgattam, és a szendvicsbe haraptam, mintha a kenyérrel együtt az érzéseimet is le tudnám nyelni. Az emberek úgy tettek, mintha elpusztulna a világ, csak mert nem valamelyik Ivy League College mellettem döntöttem. De hogy mehetnék nyugodt lelkiismerettel a Yale-re úgy, hogy nem tudom, mi van Adriannel? Mert ahogyan én terhes voltam, ő is úgy volt Európában – a szüleim kihajították, miután egy hónappal korábban rajtakapták az ágyban egy fiúval. A homoszexualitás nem illett a szüleink és az üzletfeleik konzervatív világképébe. Bár egyik ügyfelük sem mert volna soha egyetlen szót sem szólni Adrian szexuális irányultsága miatt. Senki nem akart előítéletesnek mutatkozni. De idővel a legtöbben találtak volna valami ürügyet, hogy eltávolodjanak a szüleim ügyvédi irodájától, attól való félelmükben, hogy valamiféle híresztelés bemocskolja a családnevüket.

Azóta nem láttam Adriant. Egyetlenegyszer osont be éjszaka titokban a házba, hogy néhány holmiját összepakolja, és itt hagyja a lakáskulcsát. Az „esetet” követő egy hétben egyetlen szót sem beszéltem a szüleimmel, és minden erőmmel azon voltam, hogy megtaláljam az ikertestvéremet. Sikertelenül. Sehol sem bukkantam rá. Sem a barátainál. Sem a kedvenc kávézójában. Sem pedig a modern építészeti múzeumban, amelyet a személyes oázisának tekintett. Bárhol is volt, nem akarta, hogy megtaláljuk. Még én sem. Messzire mindenesetre nem juthatott, mert a szüleim az összes számláját letiltották. Továbbra is a közelben kellett lennie, és ezért nem akartam a Yale kedvéért Mayfieldet elhagyni. Adrian visszavonta az egyetemi beiratkozását, bár mindig is arról álmodott, hogy elit egyetemre megy, sokkal inkább, mint én. Soha nem követtem volna az álmát nélküle, ráadásul úgy, hogy közben még pácban is hagyom. Itt akartam lenni, ha úgy határoz, hogy visszajön, nem pedig sok mérföld távolságra. Legalább az én támogatásomra szüksége van, ha már a szüleinktől nem kapja meg.

Soha nem fogom megérteni, mi vitte rá őket, hogy Adriant elküldjék, és egy részem talán soha nem fogja nekik ezt megbocsátani, de mindent egybevetve nem rossz emberek. Mindig mindent megadtak nekünk, amire szükségünk volt – ruhát, ételt, tetőt a fejünk fölé és szeretetet. Bár sokat dolgoztak, legalább hetente egy estét együtt töltöttünk. Egy hónappal ezelőttig. Annyira reméltem, hogy minden olyan lesz majd újra, mint egykor, és a szüleim egy nap megtanulják elfogadni Adriant olyannak, amilyen. Mert itt vagyok nekik én, és én minden leszek, amit valaha is akartak – jogászhallgató, ügyvéd, üzlettárs és örökös.

– Nem ízlik a szendvics?

Julian hangja kirángatott a gondolataim közül. Pislogtam. – De igen. Jó. Miért?

– Mert olyan fintort vágtál, mintha arra kényszerítenének, hogy szemetet egyél.

– Ó, ne haragudj, nem a szendvics miatt volt. – Mosolyogtam, de éreztem, hogy görcsösebben hat, mint akár néhány perce. Ha Adrianre és a jövőmre gondoltam, az mindig ilyen hatással volt rám. El kell terelnem a gondolataimat. Ilyen állapotban lehetetlen, hogy visszamenjek a szalonba. – Hová dugtátok a pezsgőt?

Julian felemelte az egyik hungarocell-láda tetejét. A tartóból pára kúszott fel a hűtőkompresszorról, amely hidegen tartotta az alkoholt. Kivett belőle egy üveget, és gyakorlottan, hangos pukkanással kinyitotta.

A tekintetem mintegy magától siklott a karjára és az izmai játékára a fehér ing alatt. Julian nem volt fitneszmegszállott, de azt nem lehetett nem észrevenni, hogy figyel magára. A teste inas volt és vékony.

Észrevette a rámenős pillantásomat, de ahelyett, hogy viszonozta vagy nagyképű mosollyal tudomásul vette volna, elfordult, és hozott egy poharat. Teletöltötte pezsgővel, és felém nyújtotta.

– Köszönöm.

– Csak a munkámat végzem.

Mindenesetre az nem volt a munkája része, hogy nekem adja a szendvicset, amit magának hozott, vagy hogy társaságot nyújtson nekem, miközben a vendégek elől elrejtőzöm. És ezt nagyra értékeltem.

– Te is fogj egy poharat! Koccintsunk!

– Nem szabad.

A homlokomat ráncoltam. Mégis tévedtem a korával kapcsolatban? – Ugyan már! Csak egy pohárral. – Kinyújtottam a lábam, és a pirosra lakkozott körmű lábujjaimmal kihívóan megböktem. – Igazából én sem ihatnék még.

– Én nem a koromról beszélek, hanem arról, hogy éppen dolgozom.

– Az én szüleimnek.

– Ez semmin nem változtat.

– Kérlek! – Előretoltam az alsóajkam. – Egyedül nem jó inni.

Julian habozott, és elgondolkodva nézett rám, mintha azt mérlegelné, vajon a kérésem megéri-e, hogy megszegje a szabályokat.

És abban a pillanatban kezdtem megbánni a szavaimat. Nem kellene miattam kockáztatnia a munkáját. Beképzelt és szégyentelen dolog ezt követelnem tőle, olyasmi, amit az anyám nyugodt szívvel megtenne, de én nem. Éppen mondani akartam Juliannek, hogy felejtse el a dolgot, amikor felsóhajtott, fogott egy pezsgőspoharat, és félig töltötte.

– Fél pohár elég lesz – mondta. – Mire koccintunk?

– Hogy gyorsan elteljen ez az este – jelentettem ki, és hőn reméltem, hogy az anyám nem fog éppen ebben a pillanatban a konyhába toppanni. – Egészségünkre.

– Egészségünkre – visszhangozta Julian, és odajött hozzám a poharával, miközben az ingujja kicsit felcsúszott.

Sebhelyet véltem kikandikálni az inge alól, de az anyag olyan gyorsan visszacsúszott, hogy nem voltam benne biztos, nem csak odaképzeltem-e. Hogy nehogy még érzéketlenebbnek hassak, tartottam a szám, és belekortyoltam a pezsgőbe. A pezsgő úgy bizsergett a torkomban, mint egy csillagszóró, amikor valami hangosan rezegni kezdett. Ösztönösen megdermedtem, de csak Julian mobilja volt az.

Letette a poharát, előhúzta a nadrágzsebéből az okostelefonját, és összevont szemöldökkel nézett a kijelzőre, mielőtt felvette.

– Szia, mi újság? – Hátat fordított nekem, és néhány lépéssel távolabb ment, miközben a telefonáló felelt neki.

Szorgosan a szendvicsbe haraptam, mintha a rágásom elég hangos lehetett volna ahhoz, hogy ne hallgassam ki Juliant.

– Akkor fogd, és tedd a vécére!

A homlokomat ráncoltam. Ki az ördöggel beszél?

– Ezen már nem tudok változtatni.

– …

Julian felsóhajtott. – Akkor takarítsa fel Cassie.

– …

– Hagyd ott, amíg haza nem érek. – Az egyik hungarocell-ládába koszos poharakat kezdett egymásra halmozni, valamelyik pincér gondatlanul a pulton hagyta őket. – Két-három óra múlva.

– …

Julian tehetetlenül mordult egyet, majd a mutató- és hüvelykujjával az orra tövét dörzsölte, miközben a vezeték másik végén lévő személy nyilvánvalóan tovább szövegelt neki. Végül leeresztette a kezét. – Köszönöm, megyek majd. – Kinyomta, és visszadugta a mobilt a zsebébe, ahol kidudorodott tőle a fekete szövet. Lassan felém fordult, és elcsípte a kérdő tekintetem, de nem szólt semmit.

Amikor világossá vált számomra, hogy magától nem fogja elmesélni, ki hívta, rákérdeztem. – Ki volt az?

– A lakótársam.

– Menned kell? – Magam is meglepődtem, mennyire nemleges választ akartam kapni.

Julian a fejét rázta, és a barna hajából egy tincs az arcába hullott. – A macskám a kanapé alá kakált. A lakótársam nem akarja eltakarítani, de ott hagyni sem. Csak egy hete van nálam.

– A macska vagy a lakótársad?

Julian vigyorgott. – A macska.

– Hogy hívják?

– Laurence.

Még egy utolsót haraptam a szendvicsből, és a másik felét Juliannek nyújtottam. Mégse dolgozza végig az estét miattam éhesen! – Én is szerettem volna macskát, de a szüleim soha nem engedték.

– Miért nem?

– Féltik a drága ruháikat a szőrtől.

– Mire való a szöszkefe?

Vállat vontam, és miközben Julian megette a maradék szendvicset, meséltem neki az akváriumról, amit a szüleimtől kaptam ajándékba, amikor hétéves voltam. De Julian túl hamar eltűntette a szendvicset, és a pezsgőspoharaink is kiürültek. Nem volt már több indokom, hogy a konyhában maradjak, azon kívül, hogy szerettem volna. De az anyám biztosan hamarosan észreveszi, hogy eltűntem.

Leugrottam a pultról, és belebújtam a cipőmbe. – Azt hiszem, ideje visszamenni – mondtam, de egy tapodtat sem mozdultam.

– Miért veszel részt olyan partin, amihez nincs kedved? – kérdezte Julian, és olyan magától értetődően pakolta el a poharainkat, hogy az arra engedett következtetni, már jó ideje végzi ezt a munkát.

– Mert nincs más választásom.

Julian kérdőn vonta fel az egyik szemöldökét.

– El akarok innen költözni, és éppen lakást keresek. De nincs rá pénzem, ezért egyezséget kötöttem a szüleimmel. Fizetik a lakást és a tanulmányaimat, cserébe hetente egyszer meg kell náluk jelennem vacsorára, és illendő időtartam erejéig mutatkoznom kell minden fontos társasági eseményen.

– Ez fair üzletnek hangzik.

– Tudom. – Több mint fair. Néhány óra az életemből sok ezer dollárért cserébe. Mégis minden másodpercét utáltam. – És te miért vagy itt? – kérdeztem. Julian épp olyan kedvetlennek látszott, mint én, és ő sem indult még a szalon felé.

– Nem nyilvánvaló? Hogy pénzt keressek. Laurence kicsi még, de egy vagyonba kerül.

– Mennyit keresel?

– Hetvenöt dollárt.

– Óránként?

Nevetett. – Az egész estéért.

– Az nem sok.

– Több mint amennyit máshol keres az ember.

– Nem tudtam. – Honnan is tudtam volna? Életemben egyetlen másodpercig sem kellett még dolgoznom. Ennek ellenére tudtam, hogy hetvenöt dollár túl kevés ahhoz, hogy az ember egész este olyan embereket szolgáljon ki, mint Gwendoline Finn. Intettem Juliannek, hogy kövessen. – Gyere velem!

– Hová?

– Meglátod.

Habozott, de nem tartott túl sokáig az ellenállása. Egy pillanattal később követett kifelé a konyhából, végig a folyosón, el a szalon mellett egészen a gardróbig.

A kis helyiségben új táskák drága bőrének és a vendégek parfümözött kabátjának illata szállt. A bíborszínű anorákomat kerestem, amit anyától kaptam ajándékba három hónapja, a születésnapomra. Mellette az akasztón lógott a kézitáskám, csak úgy duzzadt a jegyzetfüzetemtől, amelyet belegyömöszöltem.

– Fogd csak! – Juliannek adtam a füzetet.

Elvette, és a gardrób ajtaja becsukódott mögötte.

Csupán halvány fény derengett, és a konyhához képest igen szűk volt a hely. A sok kabát és zakó között Juliannek és nekem szorosan egymás mellett kellett állnunk. Nem kerülte el a figyelmemet, milyen jó illata van: fenyőtű és föld, holott egész este tálcákat cipelt.

– Mi ez? – kérdezte Julian.

Felemeltem a fejem, és meglepetten állapítottam meg, hogy egy magasságban vagyok vele. Az egy méter hatvan centimmel ahhoz voltam szokva, hogy még magas sarkúban is fel kell néznem másokra, de Julianre nem kellett.

Átlapozta a jegyzetfüzetemet, és megnézte a vázlataimat.

– Csak valami, amin dolgozom.

– Jól néz ki. – Azt az oldalt lapozta fel, amelyen a Rémálomlady első vázlata volt. – Ez egy képregény?

– Talán – feleltem, és gyorsan elővettem a táskámból a pénztárcámat, hogy ne kelljen válaszolnom a további kérdéseire. Szerettem a képregényeket, képregényalbumokat és a mangákat. Ezen a művészeti területen otthon éreztem magam, de kihívásnak tűnt, hogy ezt másoknak elmagyarázzam és megértessem velük. Főleg azokban a körökben, amelyekben a családom mozgott, a szenvedélyem a legtöbb emberből csupán fáradt mosolyt csalt elő.

Kinyitottam a pénztárcámat, elővettem belőle több bankjegyet, és Juliannek nyújtottam őket. – Tessék.

Felpillantott a jegyzetfüzetből, és a pénzre nézett. Elkerekedett a szeme. – Ez túl sok!

– Nem az. – Kétszázharminc dollár volt. A táskám többe került. – Tedd el!

Megrázta a fejét. – Nem lehet.

– Miért nem? – Kinyitotta a száját, hogy feleljen, de megelőztem. – És ne mondd, hogy túl sok!

– Én… – Julian nem jutott tovább, mert ebben a pillanatban kinyitották a gardrób ajtaját. Julian megdermedt, és én ösztönösen visszadugtam a táskámba a pénzt.

– Michaella! – Senki más nem tudott annyi felháborodást, csalódást és haragot kifejezni egyetlen szóval, mint az anyám. – Ez most komoly? Már megint? – Rólam Julianre nézett, és a tekintetében még tovább nőtt a megvetés, amikor észrevette, milyen közel állunk egymáshoz. Nem kellett hozzá látnoknak lenni, hogy sejtsem, mit kombinált össze az anyám, ahhoz túlságosan egyértelmű volt a kép, amit Julian és én nyújtottunk. Együtt a zárt gardróbban, halvány fényben, bűntudatos arccal.

– Borravalót akartam neki adni – magyaráztam.

– Borravalót. – Az anyám szinte kiköpte ezt a szót. – Megkímélhettél volna ettől a fajta „borravalótól”, Michaella. Ezt már megbeszéltük, vagy talán elfelejtetted?

– Nem, de én tényleg csak… – Felemeltem a táskám, hogy újra előhalásszam belőle a pénzt.

De az anyám már Julianhez fordult. A vörösre rúzsozott szája olyan bősz mosolyra húzódott, amelyet egyébként csak az ellenérdekű ügyvédeknek tartogatott.

Julian érezhetően megfeszült mellettem, de az arckifejezése nem változott. Közömbösen nézett az anyámra. Ez az arckifejezés láthatóan nem tetszett neki.

– Maga pedig… El van bocsátva! Tűnjön innen!

Levegő után kapkodtam. – Anya! Nem bocsáthatod el csak így!

– De megtehetem. És meg is fogom – felelte szűkszavúan. – Bármit is csináltatok, nem azért fizetjük ezeket az embereket, hogy a gardróbba bújjanak veled. Neki kint kell lennie, és bennünket kiszolgálnia.

– Nem az ő ötlete volt. Én…

– Hagyd, Micah! – szakított félbe Julian. Üres tekintettel visszaadta a jegyzetfüzetemet, és egy lépést hátrált.

Összeszorult a szívem. Laurence-re kellett gondolnom. Ezek után vajon Julian megengedheti még magának?

Éppen eloldalazott az anyám mellett, amikor az hirtelen kinyújtotta a kezét. Megfogta Julian karját, és előrehajolt, az orrát ráncolta. – Maga ivott?

– Én… Igen – vallotta be Julian halkan. – Egy fél pohárral.

Az anyám undorodva ingatta a fejét, holott ő maga már legalább négy pohár pezsgőn túl volt. – Jelezni fogom a főnökének. Ha végeztem magával, ebben a városban soha többé nem fog partiszerviz munkát kapni.

Julian állkapcsa megfeszült, és ökölbe szorította a kezét.

Szívesen segítettem volna neki, de túlságosan jól ismertem az anyámat. Konok volt, vasakaratú, és a döntéseit mintha kőbe vésték volna, ettől volt olyan ragyogó ügyvéd. Bármi, amit Julian védelmében mondok, csak tovább rontott volna a helyzeten. Így hát hallgattam, és reméltem, hogy az anyámnak közbeszól a munkája, és elfelejti Juliant besározni.

Julian elfordult, és anélkül, hogy még egy pillantásra méltatott volna, elhagyta a gardróbot. Nem tudtam rossz néven venni tőle. Mégiscsak én hoztam ilyen helyzetbe, ráadásul a pénzt sem tette el, amit felajánlottam neki. Feltehetően már megbánta a hamis szerénységét.

Némán, a gyomromban rossz érzéssel néztem, ahogy a konyhába ment, hogy összeszedje a holmiját. Utána feltehetően a cselédajtón keresztül fog eltűnni, és soha többé nem fogom viszontlátni.

– Te pedig jössz! – szólt rám az anyám éles hangon. Nem kérés volt, hanem parancs. Nyitva tartotta az ajtót, egyértelmű felszólításként. És ahogy az elmúlt hetekben oly gyakran, a nyelvembe haraptam, és engedelmeskedtem – Adrianért.

Visszaakasztottam a táskámat a helyére, és az anyámmal együtt a szalonba mentem. A sarkamban volt, mintha biztosra akarna menni, hogy nem futok Julian után, és egész idő alatt a hátamban éreztem a szemrehányó pillantását.

2. fejezet

Két hónappal később

Egy lépést hátráltam, és a műalkotásomat szemléltem: a költözésnél használt kartondobozokból épített erődítményt. Majdnem az új lakásom mennyezetéig ért, és a jobb oldalán, egy nyíláson át lehetett bemászni. Három órába került az életemből, hogy ezt az erődítményt felépítsem, és teljesen megizzasztott ez a rakás kartondoboz, de megérte.

Az alkarommal megtöröltem a homlokom, mielőtt elővettem a mobilom, és készítettem néhány fényképet az építményemről, hogy elküldjem Adriannek. A jelek szerint az üzeneteim eljutottak hozzá, de nem tudtam, megnézi-e őket, mert válasz soha nem érkezett. Mégis fenntartottam az egyoldalú hírközlésünket. Hogy továbbra is írtam neki, az olyan érzéssel töltött el, hogy még az élete része vagyok, bár időközben már három hónapja nem láttuk egymást. Hiányzott, és egyre jobban aggódtam, bár ezzel szemmel láthatóan egyedül voltam. A szüleim úgy élték a hétköznapjaikat, mintha Adrian soha nem is létezett volna. És egyébként is úgy látszott, senki nem érdeklődik iránta igazán. Néhány hete kudarcot vallott a kísérletem, amikor eltűntként akartam bejelenteni. A rendőrség megtagadta, hogy bármit is tegyen. Adrian szellemileg egészséges, felnőtt ember. Összepakolta a holmiját, és – többé-kevésbé – önként távozott. Az ő nézőpontjukból semmi aggasztó vagy törvénybe ütköző dolog nem történt.

A fejemet ráztam, és elnyomtam az emléket, amitől úgyis csak újra dühbe gurultam volna; márpedig az utóbbi időben gyakran elfogott ez az érzés a szüleimmel kapcsolatban, ezért még boldogabb voltam, amikor végre elköltöztem tőlük. A vártnál tovább tartott megfelelő lakást találni, de attól a naptól kezdve hivatalosan is a Copper Avenue-i lakás tulajdonosa voltam – amit persze a szüleim fizettek. Mert nekem nem volt spórolt pénzem. Nem volt rá szükségem. Mielőtt Adriannel történt ez a dolog, soha nem gondoltam volna, hogy egy nap majd kellemetlen lesz számomra, hogy a családom pénzéből élek.

Mindenesetre egy pozitív oldala volt az anyagi függésemnek: a szüleimnek és nekem muszáj volt egymással beszélnünk. Habár éppen mérges voltam rájuk, szerettem őket, és reméltem, hogy egy nap újra össze tudom hozni a családomat. Fogalmam sem volt, hogy ez lehetséges-e, vagy csupán gyerekes vágyálom, de legalább meg kell próbálnom. És ez csak úgy megy, ha kapcsolatban maradunk egymással. Én leszek az összekötő tag a szüleink és Adrian között – csak találjam meg.

Még egy utolsó pillantást vetettem a képekre, amelyeket Adriannek küldtem, és már éppen vissza akartam dugni a mobilomat a nadrágzsebembe, amikor csörögni kezdett. Egy csapásra félelemmel vegyes remény áradt szét bennem. Ez nem lehet véletlen, vagy igen? Remegő kézzel emeltem fel a mobilt, és a kijelzőre meredtem. Ám ugyanabban a pillanatban meg kellett állapítanom, hogy nem Adrian hív. Csakhogy nem Adrian volt az, hanem egy privát szám.

Gyorsan végighúztam az ujjam a képernyőn, mielőtt a vonal túlsó végén letették volna. – Halló?

– Jó napot kívánok, Micah Owensszel beszélek? – kérdezte egy idegen, mély hang.

Csalódottan eresztettem le a vállam. – Igen, én vagyok.

– Patrick Walsh vagyok, a Rainpride Center vezetője. Három hete beszéltünk egymással, amikor a bátyádat kerested az intézetemben.

– Igen. Emlékszem. – Hogy is felejthettem volna el?

Miután a rendőrség elutasította a feljelentésemet, kiterjesztettem a saját keresési hatókörömet. Végigjártam a város minden általam ismert LMBTQ-találkozóhelyét, a tanácsadó helyektől kezdve az éjszakai klubokig, még hamis igazolványt is készíttettem, amelynek a birtoklásáért a szüleim megöltek volna, ha tudomást szereznek róla. De megérte a kockázatot.

– Van valami hír? – érdeklődtem nem túl sok reménnyel. Mr. Walsh józan hanghordozása nem arra utalt, hogy jó hírekkel tud nekem szolgálni.

Sóhajtott. – Sajnos nincs. Kérdezősködtem, és tájékoztattam a munkatársaimat a testvéredről, de a Rainpride-nál nem járt. – Mr. Walsh kis szünetet tartott. – Biztos vagy benne, hogy még a városban tartózkodik?

Nem. – Igen – feleltem konokul. Egyáltalán nem akartam arra a lehetőségre gondolni, hogy időközben pénzhez jutott, és esetleg elhagyta Mayfieldet. Ebben az esetben aligha lett volna esélyem megtalálni. Mert mi van, ha nem csak a várost, de az államot is elhagyta? Vagy akár Amerikát is? Lehet, hogy kivándorolt Kanadába. Ettől a gondolattól rogyadozni kezdett a térdem. A szabad kezemmel megkapaszkodtam az erődítményemben.

– A rendőrségen voltál már? – kérdezte Mr. Walsh elgondolkodva.

Bólintottam, de aztán észbe kaptam, hogy nem lát. – Igen, voltam. Nem tudnak segíteni.

– Sajnálom. – A szavaiban őszinte sajnálat bujkált. – Remélem, megtalálod a testvéredet. Boldog lehet, hogy vagy neki.

Igazán az lehet? Némely napokon nem voltam benne biztos, hogy tényleg mindig olyan testvére voltam, mint amilyen lenni akartam. Valamit nyilvánvalóan rosszul csináltam. Különben miért gondolta azt Adrian, hogy tőlem épp úgy el kell szöknie, mint a szüleinktől? Ettől a gondolattól mindig belém hasított valami.

– Köszönöm a segítségét, Mr. Walsh.

– Magtól értetődik. Ha valamit megtudok, jelentkezem.

– Köszönöm – mondtam még egyszer, és kinyomtam.

Lassan leeresztettem a mobilt, az ujjaim görcsbe rándultak a feszültségtől, és a felvételt néztem, amit háttérképnek beállítottam. A fényképen Adrian, a szüleink és én vastag dzsekikbe burkolózva állunk egy hajó fedélzetén, amely négy évvel ezelőtt Grönland jeges tájain vitorlázott velünk. A fényképet a háttérben látható, lenyűgöző gleccserek miatt választottam, de ma már valami elveszettre emlékeztetett, amit vissza akartam kapni.

Visszadugtam a mobilomat a nadrágzsebembe, és elővettem a laptopomat a bőröndből, amelybe a legfontosabb dolgokat pakoltam, hogy a költözés ellenére azonnal kéznél legyenek. A MacBookom mellett volt benne néhány ruha és egy piperetáska, illetve a digitális rajztáblám, öt képregény és két jegyzetfüzet, mindkettő a kedvenc márkámból. Az egyikben már csak négy üres oldal volt, a másik még teljesen érintetlen. Alig vártam, hogy megtöltsem a Rémálomladyről szóló gondolataimmal és ötleteimmel.

Kezemben a laptoppal megkerültem az erődítményemet, és leültem az egyik kartondobozra, amely a bejáratot szegélyezte. Előhívtam a Rainpride Center honlapját, amelyen Mr. Walsh mosolygós fényképe üdvözölt, néhány évvel korábban készülhetett. Mellette rövid szöveg állt, amelyben a személyes tapasztalatairól és a Rainpride Center megalapításának körülményeiről beszél. Már olvastam ezeket a sorokat, ezért egyenesen az „adományok” menüpontra kattintottam. Átfutottam az apró betűs részt, amelyben az állt, mire használják a pénzt, aztán a lényegnek szenteltem magam: „Kérem, válassza ki az összeget.” Négy számjegyű összeget pötyögtem be, a „tovább” gombra kattintottam, majd megadtam a hitelkártyám számát és ellenőrző számjegyét, amelyet tízéves korom óta fejből tudtam. A szüleim havonta kiegyenlítették a kártyát.

– Köszönjük az adományt, Mr. és Mrs. Owens – suttogtam. Ha már nincs bennük annyi tisztesség, hogy a saját fiukkal törődjenek, legalább más, hasonló cipőben járó fiatalokat segítsenek a pénzükkel.

Megnyitottam a Messengert, és küldtem egy üzenetet Lillynek, a legjobb barátnőmnek:

Vacsora?

Nem kellett sokáig várni a válaszára.

Lilly: Nem érek rá. Skype-randi Tannerrel.

Én: Holnap B&B?

Lilly: Szívesen.

Én: 16 óra?

Lilly: 17, előtte órám van.

Én: Tökéletes. Örülök neki!

Lilly: Én is. Akkor holnap!

Én: Holnap. Sok sikert!!!

Lilly: Köszönöm. <3

Büszke voltam a legjobb barátnőmre. Lilly messze a legbátrabb, legbecsvágyóbb és legszeretetreméltóbb ember volt, akit ismertem, és alig vártam, hogy néhány hónap múlva talárban lássam, és megélhessem, ahogy megkapja az érettségi bizonyítványát; feltehetően kitüntetéssel, ahogy ismertem.

Váratlanul kopogtak az ajtón. Kábultan néztem fel a laptopomról. Biztosan valamelyik szomszéd, aki be akar mutatkozni. Még csak Lilly és a szüleim ismerték az új címemet.

Becsuktam a laptopom, és félretettem, mielőtt az ajtóhoz mentem. Sietősen végigsimítottam a Wonder Woman pólómon, amelyet a legutóbbi képregény-találkozón vettem, és az ujjaimmal a hajamba túrtam. A lakásomban még nem volt tükör – talán jobb is, mert így azt képzelhettem, hogy nem nézek ki olyan piszkosnak és izzadtnak, mint amilyennek éreztem magam. Kinyitottam az ajtót, készen arra, hogy barátságos „Jó estéttel” köszöntsem a szomszédomat, de egy hang sem jött ki a számon, amikor a látogatóimat megpillantottam.

Az ajtóm előtt egy fiatal nő és egy férfi állt, akik nem is lehettek volna különbözőbbek. A nő alacsony volt és törékeny, vörös hajú és olyan világos bőrű, hogy legszívesebben azonnal felajánlottam volna neki a naptejemet. A mellette álló fickó viszont fekete volt, és jó két fejjel magasabb a nőnél, széles vállú, sötét szemű, és érdeklődve figyelt engem. De igazából nem a külsejük különbözőségétől akadt el a szavam, hanem attól, ami közös volt bennük: mindketten tündének öltöztek.

Vigyorogtak, szemmel láthatóan jól szórakoztak a csodálkozásomon.

Lassan sikerült megszólalnom. – Szia, Tauriel. Szia… – Megakadtam, mert nem jutott eszembe egyetlen fekete Gyűrűk ura szereplő sem. Van egyáltalán ilyen? Évekkel ezelőtt láttam utoljára a filmeket. – Nem-Tauriel – fejeztem be bénultan a mondatot, és bocsánatkérőn elhúztam a szám.

– Semmi gond. Tolkien rontotta el, nem te – mondta a fickó, és idegesen piszkálta a hegyes fülét. Barna bőrjelmezt viselt, ami harcos egyenruhára hasonlított, számos kapoccsal és övvel, amelyekre mindenféle fegyvert rögzítettek. Biztos voltam benne, hogy nem valódiak, habár annak hatottak.

– Az ő baja. Te mesésen nézel ki. – A kísérőjére néztem, és azonnal kijavítottam magam. – Mindketten mesésen néztek ki. – A nő zöld pamutruhát viselt, az alkarját sötét bőrmandzsetta fedte, és a csípőjén tegez lógott nyilakkal. Csak a hozzávaló íj hiányzott.

– Köszönöm, nagyon aranyos vagy. – Meghajolt, ami illett a középkori jelmezéhez. – Te pedig minden bizonnyal Michaella vagy. Legalábbis ez áll az új névtáblán lent, a kaputelefonon.

– Micah. Csak a szüleim hívnak Michaellának.

– Rendben, akkor Micah. Én Cassie vagyok. – A férfira mutatott. – Ő pedig Auri.

– Auri? – kérdeztem vissza felvont szemöldökkel, bár biztos voltam benne, hogy nem hallottam rosszul. Az aranyos hangzású név egyáltalán nem illett ahhoz az emberhez, aki előttem állt. A fickó óriási volt, és a vaskos felkarjából ítélve az én testsúlyomat ő bemelegítésnek nyomja ki a súlyemelő padon.

– Igazából Maurice, de az Auri is rendben van.

– Az Auri remek név – vetette közbe Cassie, és ránézett azzal a nagy zöld szemével. Olyan szorosan álltak egymás mellett, hogy a nőnek majdnem egészen hátra kellett hajtania a fejét. Bizonyára nem lehet egyszerű függőleges testhelyzetben ilyen magasságkülönbséggel csókolózni.

Auri rámosolygott. – Ha te mondod. Végül is te találtad ki.

– Patrick Rothfuss találta ki – mondta a nő határozottan, majd felém fordulva elmagyarázta: – Auri a kedvenc könyvünkből, A szél nevéből az egyik szereplő. Ismered?

Megráztam a fejem. – Nem, sajnos nem.

– Kölcsönadhatom a jubileumi, illusztrált kiadásomat, ha megígéred, hogy nem lesz szamárfüles. – A nő szigorú pillantást vetett Aurira.

– Soha az életben nem fordulna elő velem ilyesmi – feleltem azonnal. Bár nem voltam nagy olvasó, legalábbis könyveket nem nagyon olvastam, de a képregényeimmel a lehető leggondosabban bántam, és minden alkalommal kisebb szívinfarktus kerülgetett, ha egy oldal beszakadt valamelyik jegyzetfüzetemben vagy rajztömbömben.

– Egyedül laksz itt? – kérdezte Auri, és kíváncsian előrehajolt. Elég magas volt, hogy a fejem fölött akadálytalanul benézhessen a lakásomba. Nem mintha sok látnivaló lett volna, eltekintve az erődítményemtől, a bútorok dobozaitól és egy lefóliázott heverőtől.

– Igen – feleltem, és témát váltottam, mielőtt megkérdezhették volna, honnan van rá pénzem. Ez idáig még soha nem volt kellemetlen számomra a családom vagyona, de abban a pillanatban szégyelltem magam miatta, talán mert egy részem tudta, mennyire hamis a hitelkártyájukat és csekkjeiket elfogadni, miközben titokban gyűlölöm őket az Adrian-ügy miatt. – Tanultok?

Cassie bólintott. – Irodalomtudomány, harmadik szemeszter.

– Tervezőgrafika – felelte Auri. – És sport.

– Futball?

Vigyorgott. – Igen, ösztöndíjjal.

– De felvágsz! – dünnyögte Cassie, mire a fiú lágyan oldalba bökte. – És te?

– Jog – feleltem, és próbáltam nem túl sok keserűséget belevinni a válaszba.

A beiratkozási hét közben már eltelt, és megkezdődtek az előadások. Az első nap után abba az őrült hitbe ringattam magam, hogy talán nem is lesz olyan rossz, mint vártam. De már a második nap móresre tanított. Gyűlöltem. Gyűlöltem minden percét. Gyűlöltem minden szót, amit a professzorok mondtak. És gyűlöltem az amerikai jogrendszert. Csak Aliza, az egyik évfolyamtársam tette elviselhetővé a dolgot.

– Melyik szemeszter? – érdeklődött Auri.

– Első.

Cassie összecsapta a tenyerét. – Ó, egy újonc. Szívesen körbevezetlek.

Mosolyogtam. – Kedves tőled, de mayfieldi vagyok.

– Vagy úgy. – Megütközve pislogott rám. – Értem. Csak a saját lakás miatt gondoltam, meg minden.

– Igen… Nem. Csak szerettem volna a szüleimtől elköltözni. – Ha nem történt volna ez a dolog Adriannel, feltehetően még náluk laknék. Vagyis nem, mert ha Adrian még velünk lenne, akkor vele együtt a Yale-en tanulnék, nem pedig egyedül az MFC-n. – Ti honnan… – Elnémultam, amikor hirtelen meghallottam valamit. Visszatartott lélegzettel füleltem a kaparászó zajt, amely mintha a szomszéd lakásból jött volna. Fájdalmas nyávogás vegyült a kaparászásba.

– Ó, valaki éhes – jegyezte meg Auri.

Cassie bűntudatosan húzta el a száját. – Már két órája meg kellett volna etetnünk.

– A ti macskátok? – kérdeztem, és megörültem. Szemmel láthatóan a megfelelő szomszédokkal találkoztam. Bár most már én is tarthattam volna kisállatot, de nem akartam semmit elsietni. Talán majd ha kicsit jobban berendezkedek, és túlélem az első szemesztert.

Cassie kihúzta a nyilakat a tegezéből, mielőtt belenyúlt, és elővette a kulcscsomóját. – Laurence a lakótársunké, de szombatonként mindig sokáig dolgozik, ezért mi viseljük gondját.

Értetlenül néztem rá. – Mit mondtál? Hogy hívják a macskát?

– Laurence. – Nevetett. – Tudom, hogy elég furcsa név egy cicának.

Egyetértőn bólintottam, de gondolatban már egy lépéssel előrébb jártam. Ez nem lehet véletlen. Kizárt. Vajon hány Laurence nevű macska lehet Mayfieldben? Nem sok, és ez azt jelenti, hogy a szüleim partijáról a pincér minden bizonnyal Cassie és Auri lakótársa. Julian. Hiszen nem említette Cassie-t is? Nem voltam már benne biztos, mindenesetre nem számítottam rá, hogy valaha is viszontlátom. A két hónappal korábbi este óta újra meg újra eszembe jutott, nem utolsó sorban a rossz lelkiismeretem miatt. De ha itt lakik, az azt jelenti, hogy kaptam egy második esélyt. Jóvá tehetem, amit elrontottam.

– A lakótársatokat nem Juliannek hívják véletlenül? – kérdeztem, és próbáltam elrejteni az izgatottságomat.

Cassie a homlokát ráncolta. – De. Julian Brook. Ismeritek egymást?

– Úgy is mondhatjuk – feleltem zavartan, és azon tűnődtem, vajon mesélt-e nekik rólam. Tudnak vajon a pökhendi libáról, aki miatt elbocsátották? Vagy az estének ezt a részét kihagyta? – Egy partin ismerkedtünk meg.

Auri szemöldöke a magasba szökött. – Tényleg? – Meglepettnek tűnt.

– Igen.

Jelentőségteljes pillantást váltottak, amely néhány másodpercig is eltartott, mielőtt Cassie újra felém fordult, még mindig nyilakkal a kezében. – Miféle parti volt ez?

– Unalmas – feleltem tartózkodón. – Ott dolgozott.

– Ááá. – A nő arca megvilágosodott a felismeréstől. – Értem.

– Mit értesz?

Auri fújtatott. – Julian önként soha nem menne partira.

– Soha? – kérdeztem csodálkozva.

Cassie a fejét rázta. – Soha.

– Az a fiú betegesen munkamániás – magyarázta Auri, és összefonta a karjait a mellkasa előtt. – Folyton mondom neki, kapcsoljon egy menettel lejjebb, de ha nem az MFC-n van, akkor az ezer munkahelye egyikén.

Ezer munkahely. És én megfosztottam a szüleim hetvenöt dollárjától.

– Most is pincérkedik? – kérdeztem némi reménnyel. Végül is szombat este volt, tökéletes időpont a partiszervizhez. És az anyám talán tényleg elfelejtette a főnökénél befeketíteni.

Cassie elgondolkodva csücsörített. – Nem vagyok benne biztos.

– Nem, nem ott van – mondta Auri. – Mr. Gordon kihajította. Nem emlékszel? Ezért nem hord már haza szendvicseket.

– Igaz, a szendvicsek, amelyekből soha nem jutott nekem semmi.

– Azt mondtad, nem ízlenek.

– A nyers halasat nem szerettem. A többi igen.

– Ó, akkor biztosan félreértettem valamit.

Cassie a szemét forgatta. – Természetesen.

Szórakoztató volt kettejük szeretetteljes civódását figyelni, de lassan az az érzés kerített hatalmába, hogy nem ismerik különösebben jól Juliant. Ki az, aki nem tudja, vagy csak az elmaradt szendvicsek miatt, hogy a lakótársát kirúgták? A rossz lelkiismeretemen ez nem könnyített, de legalább Julian macskája ne várjon tovább miattam az ételére. Az egész beszélgetés alatt megállás nélkül kaparta az ajtót. – Talán ideje lenne Laurence-nek enni adnotok.

– Ó, Istenem, igen! – Cassie gyorsan visszadugta a nyilait a tegezbe, aztán a kulcscsomóval kezdett babrálni, amelyen legalább egy tucat kulcs lógott.

– Rettenetes macskaszülők vagyunk – állapította meg Auri, és a lakásuk ajtaja felé húzta Cassie-t, aki még mindig a megfelelő kulcsot kereste.

– Ha a mi macskánk lenne, más lenne a helyzet.

– Nekünk nem macskánk, hanem kutyánk lenne.

Ahelyett, hogy bármit is felelt volna, Cassie még egyszer felém fordult. – Örülök, hogy megismertelek, Micah. Úgyis összefutunk még.

– Biztosan. Én is örülök. – Integettem nekik, és láttam, ahogy a résnyire nyitott ajtón beosontak a lakásukba, nehogy Laurence kiszökjön a folyosóra.

Még egy pillanatig a küszöbön álltam, és a csukott ajtót bámultam. Julian Brook. Ki gondolta volna?

3. fejezet

– Végre! – Lilly felugrott a székéről, amikor negyedórás késéssel beléptem a Beans & Bread-be, amely felső tagozatos korunk óta a kedvenc kávézónk volt.

Évekkel ezelőtt fedeztük fel véletlenül, amikor néhány ruhadarabomat vittem el a mellette álló használtruha-üzletbe. Ez a ruhás ma már nincs meg, és a hóbortos kávézót elsötétített szexshop és egy műkörömstúdió veszi közre, amelynek a kirakatát idegesítően villogó fényekkel díszítették.

– Sajnálom, nagy volt a forgalom. – Üdvözlésként átöleltem Lillyt, aztán lehajoltam Lincolnhoz, és puszit nyomtam a világosbarna hajára.

Felpillantott, és rám vigyorgott. – Micah!

– Hogy van ez a nagyfiú?

– Anya azt mondta, rajzoljak neked valamit. – Szorgosan a lap után nyúlt, amely előtte hevert az etetőszéken, és büszkén emelte a magasba.

Volt rajta egy… Fogalmam sem volt, mi akart lenni. Oroszlán? Felrobbant földönkívüli? A világűr absztrakt ábrázolása? Nem tudtam, mégis mosolyogtam, és megdicsértem Linket.

A szeme még jobban ragyogott, és azonnal újra munkához látott. Vadul karcolta a ceruzájával a papírt.

Kérdőn néztem Lillyre.

Külsejét tekintve a legjobb barátnőm a szöges ellentétem volt. A szeme kék, a szőke haja pedig a tartós hajegyenesítésnek köszönhetően simán hullott a hátára. Szöges ellentétben az én természetes gubancaimmal, amelyek soha nem csinálták azt, amit akartam. Főleg a frufrum megzabolázása jelentett kihívást, és minden reggel újult erővel szálltam harcba vele a hajvasalóval.

Vállat vont, és megrázta a fejét.

Megnyugodtam, hogy még Link anyja sem ismeri fel, mi az a valami a képen, és leültem, majd kihúztam a tartóból az étlapot. Pusztán megszokásból, mert Ricknél mindig ugyanazt rendeltem.

– Soha nem találod ki, hogy ki lakik a szomszéd lakásban.

– Nick Robinson!

Fújtattam. – Persze, alattam meg Keiynan Lonsdale.

– Kár. Pedig lehetett volna.

– Természetesen – értettem egyet, mintha tényleg lehetséges lett volna, hogy a Kszi, Simon színészei a szomszédaim. – Egy kis segítség: nem közismert személy.

– Hmmm. – Elgondolkodva kopogtatta az állát. – Alexandra Courtin?

Alex néhány évig ugyanabba a drága magániskolába járt, mint Lilly és én, míg az apját le nem tartóztatták pénzmosásért, és a család elvesztette minden vagyonát. Utána állítólag eltűntek. Valójában azonban soha nem hagyták el Mayfieldet, csak visszahúzódtak az önjelölt elit körökből.

Megráztam a fejem. – Nem, nem is Alex. Elárulom: Julian Brook.

Lilly a homlokát ráncolta. – Kicsoda?

Visszadugtam az étlapot a tartóba. – Julian. A pincér.

– Á! Akit kirúgattál? – kérdezte Lilly, ugyanakkor a táskájáért nyúlt, és elővett egy zsebkendőt, hogy megtörülje Link orrát.

– Nem rúgattam ki. A körülmények szerencsétlen összekuszálódása vezetett oda, hogy az anyám felmondott neki – feleltem, de a bűntudatom azonnal visszatért, és az eszem előhívta Julian emlékét, amint rideg, elszánt vonásokkal hátat fordít nekem.

– És mit szólt Julian, amikor meglátott téged?

– Semmit. Még nem találkoztunk. – Elkaptam egy színes ceruzát, amely majdnem legurult az asztalról, és Linknek nyújtottam. Azonnal lila vonalakat kezdett rajzolni a felrobbant, földönkívüli oroszlánra. – A lakótársai tegnap benéztek hozzám, véletlenül tudtam meg.

– És nem mentél át hozzá?

A szememet forgattam. Egyszerűen túl jól ismert. – Dolgozott.

– És ma reggel?

– Hagytam aludni. – Lilly kérdőn vonta fel az egyik szemöldökét. Sóhajtottam. – Akár hiszed, akár nem, éjjel kettőig fent voltam, ezért tudom, hogy nem ment haza. Vagy pedig szuperhalkan osont el a lakásom előtt.

– Vagy a barátnőjénél töltötte az éjszakát.

– Igen. – Elnémultam, amikor a szemem sarkából láttam, hogy Rick, a Beans & Bread tulajdonosa az asztalunkhoz közeledik.

– Jó reggelt, hölgyeim – köszönt vaskos skót akcentussal. – Hogy vagytok?

– Remekül. És te? – kérdezte Lilly mosolyogva.

Link levette a szemét a képéről, és most Rickre nézett. Az ötvenes éveiben járt, tekintélyes pocakja volt, ősz haja, és olyan világos szakálla, amitől egész évben úgy nézett ki, mint a Télapó.

– Nem panaszkodhatom. – Mosolygott. – Mit hozhatok nektek?

– Linknek egy almalevet. Nekem egy lattét és… – Lilly elnémult, és Rick mellett a süteményespultra lesett. Vágyakozva nézte a citromos muffinokat.

Utáltam látni, ahogy tétovázik. Szeretett volna egy muffint, de úgy gondolta, nem érdemli meg. A terhessége alatt harminc fontot szedett fel, és azóta rájött még tíz. Ami nem volt vészes, főleg ha az ember tekintetbe vette, hogy nem csak kisgyereket nevelt, hanem az elhalasztott érettségijére is készült. De Lilly folyton szemrehányást tett magának a súlya miatt.

Végül megrázta a fejét. – Mást nem. Ennyi.

Rick bólintott. – És neked?

Mosolyogtam. – A szokásosat.

– Dupla eszpresszó és lekváros fánk. Azonnal hozom. – A konyhába sietett, amely az egész kávézót megtöltötte a karamellizált cukor fenséges illatával. A Beans & Bread bútorzatát találomra dobálták össze. Zöld asztalok, piros székek és sárga fotelek, a legkülönfélébb alakúak és kivitelezésűek. Semmi nem illett egymáshoz. Mintha Rick és a felesége darabonként rendezte volna be az üzletet a szomszédos használtáru-boltból.

Elcsentem Linktől egy színes ceruzát, meg egy lapot. – Hogy van Tanner? – kérdeztem Lillyt, és egy nő vázlatát kezdtem rajzolni. Hogy mindig firkálgatok, az egy olyan hóbortom volt, amiért a szüleim épp elég gyakran leszidtak már. Úgy gondolták, az unalom vagy az érdektelenség kifejezése, pedig nem így volt. A rajzolás általában segített, hogy jobban tudjak figyelni.

– Stresszel a Princetontól. Igazából hétvégén haza akart jönni, de a tanárai egy csomó munkát zúdítottak rá. Hónap vége előtt feltehetően semmi nem lesz a látogatásból. – Lilly fáradt mosollyal nézett Linkre, aki szintén új lapot vett elő, és vad mozdulatokkal fekete köröket rajzolt a papírra. – Minden este kérdezősködik az apjáról.

– Persze. Hiányzik neki. De Tanner hamarosan hazajön.

Lilly sóhajtott. – Remélhetőleg.

Előrehajoltam, és a kezemet a kezére fektettem. Ritkán mutatkozott gyengének, mert Lincoln miatt erős akart lenni. De a szeme most könnybe lábadt, és láttam, mennyire vágyakozik Tanner után. Nemcsak úgy, mint a fia apjára, hanem mint arra a fiúra, akit már fél évtizede szeretett.

Tanner három évvel idősebb volt nála, és az ötödik szemeszterét töltötte a Princetonon. Felvették, még mielőtt Lilly megtudta, hogy terhes. Hogy a szülésnél itthon lehessen, a tervezettnél egy szemeszterrel később kezdte a tanulmányait. Még azon is gondolkodott, hogy átjön az MFC-re, de az elit egyetemi végzettség később több ajtót nyit majd meg előtte. Ezenkívül a családjában hagyománynak számított a Princetonon tanulni. Ha ezzel szakít, még több haragot zúdít a nyakukba; mivel féltették a családjuk hírnevét, mindkettejük szülei rossz szemmel nézték, hogy egy kiskorú megtartja a nem kívánt magzatát.

– Egészen biztos. És meglátod, a következő hetek csak úgy elrepülnek majd.

– Persze, három szép napot együtt töltünk, aztán újra egy hónapig nem látjuk egymást. – Lilly mély levegőt vett, és hátradőlt a székén, miközben a keze kicsúszott az enyém alól. – Néha azon tűnődöm, vajon helyes döntést hoztam-e.

– Azt hoztál – biztosítottam meggyőződéssel, ami a szívem mélyéről jött.

Lilly nem abban a döntésében kételkedett, hogy Linket megtartotta, hanem abban a vágyában, hogy az érettségit bepótolja. Ezért nem ment Tannerrel New Jersey-be, mert ott a tanulmányai mellett egyedül kellett volna Linkkel törődnie. Itt, Mayfieldben a családjaik és a barátai is támogatták. Még Tanner sznob szülei is megszerették az unokájukat.

– Jelenleg nehéz, de ha később visszatekintesz, büszke leszel arra, amit elértél.

– Vagy pedig megbánom, hogy nem töltöttem több időt életem szerelmével.

Lekicsinylő kézmozdulatot tettem. – Emiatt ne aggódj! Fiatalok vagytok, van még ötven-hatvan évetek, hogy egymás idegeire menjetek. Ez még csak az előjáték.

Lilly fújtatott. – Igen hosszúra nyúló előjáték.

Vállat vontam, és újra a rajzom fölé hajoltam. – Korábban ezt a dolgot igencsak nagyra becsülted Tannerben.

Az ajtónak dőltem, és a kémlelőnyíláson keresztül a folyosót figyeltem a lakásom előtt. Hétfő délelőtt volt, és lassan el kellett volna indulnom az előadásomra, de még utoljára adtam magamnak öt percet, és tovább vártam Julianre. Az óra ketyegett. Lilly kinevetett volna, ha így lát, de nem tehettem másként. Viszont akartam látni Juliant, bocsánatot akartam kérni tőle.

A parti utáni napokban újra meg újra eszembe jutott ő és Laurence. Legszívesebben felhívtam volna a partiszervizt, hogy megtaláljam, és odaadjam neki a pénzt, amit aznap nem akart elfogadni. Ehhez viszont meg kellett volna kérdeznem az anyámtól a vállalkozás nevét, és ez nem volt opció. Azonnal rájött volna, miről van szó, alaposan megmosta volna a fejem, és még jobban befeketítette volna Juliant. Ezért a rossz lelkiismeretem kitartott, amíg aztán el nem törölte az Adrian miatti aggodalmam. De most, hogy kaptam egy második esélyt, jóvá akartam tenni, amit elrontottam.

– Most már gyere! – dünnyögtem. Türelmetlenül bámultam az üres folyosóra. Juliannek előbb-utóbb előadásra vagy munkába kell mennie.

Amikor meghallottam a nyíló ajtó kattanását, ijedtem összerezdültem, holott egész idő alatt erre a zajra vártam. A pulzusom a magasba szökött, és még erősebben nyomtam a szemem a kémlelőnyíláshoz, amely igen korlátozott látószöget nyújtott. Először csak egy elmosódott árnyékot láttam jobb kéz felől, de egy másodperccel később felismertem: Julian. A lakásom mellett a lépcsőhöz ment.

Gyorsan fogtam a hátizsákom, amely a lábamnál állt, és felrántottam az ajtót.

Julian ijedten megfordult, és megdermedt.

A zöld szeme egyszerre volt idegen és ismerős. Több tucatszor láttam az emlékeimben, a hegyes orrával, a telt ajkaival és a gödröcskékkel az arcán, de a haja rövidebb volt, mint az első találkozásunk alkalmával, és a pincér egyenruha helyett agyonmosott farmert és fekete pulóvert viselt, ami túl meleg volt ezen a washingtoni késő nyári napon.

– Szia! – köszöntem mosolyogva, és igyekeztem semleges hangot megütni.

– Szia! – viszonozta Julian kurta bólintással. Meglepődött, de nem csodálkozott, mintha Auri és Cassie már mesélt volna neki rólam.

Rámosolyogtam. – Hogy vagy?

– Jól. – Habozott. – És te?

Kicsit gondolkodtam, hogy az igazat mondom, de gyorsan elvetettem a gondolatot. Különben feltehetően teljesen dilisnek nézett volna. – Nem panaszkodhatom.

– Az jó – felelte közömbösen, és még mielőtt bármit mondhattam volna, hátat fordított nekem, és elment. Ennyi.

Kábultan bámultam utána. Ez meg mit jelentsen? Miután több mint fél órát vártam rá anélkül, hogy tudtam volna, egyáltalán van-e értelme. A sok lelkifurdalás után, amit miatta éreztem az elmúlt két hónapban, ez lenne minden? Ez nem lehetséges. Lehet, hogy nem is ismert meg, és csak azért tett úgy, mert kínos lett volna rákérdeznie. Az akkori Luis Vuitton ruhámat és az aznapi képregényes pólómat világok választották el egymástól.

Gyorsan bezártam a lakásom ajtaját, és Julian után futottam. A lépcsőfokok nyikorogtak sietős lépteim nyomán, és csak akkor lassítottam, amikor utolértem.

– Szia – szólítottam meg még egyszer. – Emlékszel rám? – Éreztem, milyen bizonytalanul hangzott, mert sejtésem sem volt, mit tegyek, ha nemmel felel.

Anélkül, hogy megállt volna, megigazította a válltáskája szíját, és a válla fölött hátranézett. – Igen.

Megkönnyebbültem. Ugyanakkor valahogy mégsem. Várakozón bámultam a tarkóját, és számoltam a másodperceket abban a reményben, hogy hozzáfűz még valamit. De hallgatott, és minden egyes lépcsőfokkal, amelyen leléptünk, idegesebb lettem.

– És? – kérdeztem végül.

– És mi?

– Nem akarsz lehordani a sárga földig?

A földszinti levélszekrények előtt megállt, és kinyitotta a kis doboz ajtaját, amelyen a Brook, King és Remington nevek álltak. – Igazából nem.

– Tényleg nem? – kérdeztem rá, és közben figyeltem, ahogy kivesz a szekrényből egy köteg levelet. Átlapozta őket, eltett egyet, amelyen az ő neve állt, a többit visszarakta. – Miattam bocsátottak el.

– Így van – felelte Julian nyugodt hangon.

A homlokomat ráncoltam. Hogy maradhat ilyen higgadt? Nekem a helyében mérgemben füstölt volna az orrlyukam. – Egyáltalán nem vagy dühös?

Julian sóhajtott, és felém fordult. Ez volt az első alkalom a gardrób óta, hogy szemtől szemben álltunk egymással. Olyan közel állt hozzám, hogy a jelenlétét akkor is észleltem volna, ha lehunyom a szemem.

Behatóan méricskélt. – Dühösnek nézek ki?

Megráztam a fejem. Higgadtnak látszott, talán egy kicsit unottnak. – Nem.

– Akkor megkaptad a választ. – Örömtelen mosolyra húzta a száját, amely egyetlen szívdobbanásnyi idő alatt jött és ment. És ő is épp ilyen gyorsan ment el mellettem, nyitotta ki a kaput, és hagyott faképnél.

Gyűlöltem a jogot, de magát a Mayfield College-ot szerettem, és nem tudtam ennél szebb helyet elképzelni a tanuláshoz. Nem kérdés, hogy a Yale csodálatos, és sokat nyújt. Az ország legjobb tanárai ott tanítanak, és lenyűgöző a kampusz, amelyet Adrian és én tavasszal felkerestünk, hogy megismerkedjünk a jövőnkkel. A régi téglaépületek más korba kalauzoltak, és az ember szabályosan érezte az olyan emberek zsenialitását és tehetségét, mint Sinclair Lewis, Judith Butler és Meryl Streep. Adrian ezzel szemben főként az építészeti kar jó hírnevéért lelkesedett. Ez volt a fő oka annak, hogy a Yale mellett döntöttünk a Columbiával, a Dartmouth-szal vagy a Harvarddal szemben; eltekintve attól, hogy a Yale képzőművészeti kara sem volt megvetendő. Akkor még azt hittem, meg tudom győzni a szüleimet, hogy művészeti és festészeti tanulmányokat folytathassak. De az elit egyetem előnyei ellenére örültem, hogy az MFC-re mentem. Jobban illett hozzám. Itt nyugodtabbak voltak az emberek. Nem ügyeltek rá a nap minden másodpercében, hogy hatékonyak legyenek, és nem rezeltek be már a tanév elején a zsúfolt órarendjüktől – ellentétben Tannerrel és a többi Ivy League diákkal szemben, akiket ismertem. Végül is az embernek kapnia kell valamit a pénzéért, ugyanakkor nyújtania is. Feltehetően egyikük sem merészelt volna tétlenül lógni a kampuszon, ahogyan éppen én tettem.

A nap első két előadása után egy fa árnyékában ültem, a hátamat a törzsének támasztottam, és egy képregényalbumot olvastam, miközben Alizát vártam. Volt néhány közös kurzusunk, és összebarátkoztunk, miután az első tanítási napot ellógtuk. Én azért, mert alapvetően nem volt kedvem a tanulmányaimhoz, ő pedig azért, mert az áldozati ünnep első napja volt. Aliza nem volt vallásos, de muszlim családban nőtt fel, és a családja többi tagjának sokat jelentettek ezek az ünnepnapok, ezért velük töltötte őket. Tudatlanul és céltalanul álldogáltunk másnap az előadóteremben, és szóba elegyedtünk.

Becsuktam a könyvem, és a fa törzsének támasztottam a fejem. Egyszerűen nem tudtam a képekre és szövegbuborékokra összpontosítani. A gondolataim újra meg újra visszatértek Julianre és a sajátos találkozásunkra, amit nem tudtam hová tenni. A haraggal tudtam volna mit kezdeni, de a közömbössége teljesen kihozott a sodromból.

– Na, itt vagyok!

Amikor felpillantottam, az ég ragyogó kéksége elvakított. Hunyorítottam, és a fényesség felé pislogtam. Aliza világos blúzt viselt és fekete farmert. A sötét haja természetes hullámokban hullott a hátára, és a nyakában több hosszú lánc lógott. A szemceruzával tökéletes vonalat húzott, és nem voltam benne egészen biztos, hogy tett-e fel szempillaspirált vagy sem, mivel a szempillája természettől fogva hihetetlenül hosszú volt. Én három réteg szempillaspirállal sem tudtam volna ilyen hatást elérni.

– Mehetünk? – kérdeztem.

Hevesen bólogatott. – Éhen halok.

– Akkor indulás. – Visszatömtem a képregényalbumot a hátizsákomba, és talpra ugrottam. Már fél órája korgott a gyomrom, de Alizának volt még egy előadása, amire én nem jártam, és inkább megvártam, minthogy egyedül egyek.

Leporoltam a hátsómról néhány fűszálat, és elindultunk a Wild Olive, egy vegetáriánus étterem felé, amely két sarokra volt az MFC-től. Szinte nap mint nap ide jöttünk, mert nem igazán bíztunk a menzakajában.

– Elolvastad a szövegeket ma délutánra? – kérdezte Aliza, és elővette a táskájából a napszemüvegét. A nagy sietségben és izgalomban, hogy elcsípjem ma reggel Juliant, természetesen otthon felejtettem a sajátomat, és most hunyorogtam.

– Mit gondolsz?

Elhúzta a száját. – Vagyis nem?

– Brrr. – Berregő hangot hallattam. – Téves. Természetesen elolvastam ezt az ostobaságot. Nem gondolod komolyan, hogy pácban hagylak Lawson tanárnő előtt?

Lawson utált minket. Amiért az első nap ellógtunk, az egész csoport előtt lehordott bennünket. Állítólag nem volt neki fontos, hogy valaki minden egyes órán jelen legyen, de aki még annyira sem motivált, hogy a tanév elején megjelenjen, és ezt megfelelő nyomatékkal egyértelművé is tette számunkra, az nem érdemli meg az ő tanári fáradozásait. Az én esetemben ez nem volt teljesen alaptalan, de Alizának jó oka volt a hiányzásra – amit viszont Lawson csupán megvető fújtatással nyugtázott. Ez a fújtatás akár az anyámtól is származhatott volna.

– Köszönöm, ez megnyugtat. Már féltem, hogy egyedül kell előadnom.

Vállat vontam. – Lehet, hogy fel sem szólít bennünket.

Aliza a szemét forgatta. – Álmodj tovább!

Felmordultam. Ahhoz képest, hogy Lawson szemében nem voltunk méltók a jogi tanulmányokra, eléggé ránk fókuszált, és azon igyekezett, hogy el ne mulasszunk semmit, és mindent halljunk, amit mond. Nem hiába rendelt bennünket folyton az első sorba, és állandóan fel is szólított.

A Wild Olive kinézetre jelentéktelen étterem volt, egy málladozó vakolatú és kifakult ablakkeretes épület földszintjén kapott helyet. Az ajtó fölött lógó cégtáblát a szél már megtépázta, és néhány helyen be is szakadt, de ez Alizát és engem nem rettentett el. Beléptünk, és megborzongtam, amikor a légkondicionálóból áradó hideg levegő megcsapott.

– Sziasztok – köszönt Kimberly széles mosollyal. A tulajdonos lánya volt, ő vezette az éttermet. Napközben pincérnőként is beugrott, mert nem érte volna meg személyzetet tartani a maréknyi déli vendég miatt. A bejárat melletti kupacból elvett két étlapot, és a nagy ablak előtti törzshelyünkre vezetett bennünket, ahonnan zavartalan kilátás nyílt a kis zöld térre, amelyen játszótér kapott helyet. – Hozhatok valamit inni?

– Egy kólát.

– Nekem pedig gyógyteát.

Megráztam a fejem. – Nem értem, hogy tudsz ilyen hőségben teát inni.

– Belülről hűti a testet, ezenkívül itt bent nincs túl meleg.

Ez igaz volt. Libabőrös lettem a pólómban, és azon gondolkodtam, hogy előveszem a hátizsákomból a kardigánomat. Szeretem a nyarat és a meleget. Ha rajtam múlna, felőlem nyugodtan el lehetne törölni a telet, mint évszakot. Ezért nem is értem, miért hűtik a helyiségeket jégkorszaki hőmérsékletre – előbb-utóbb úgyis hideg lesz. Vagy ahogyan a Stark-ház mondogatja: Winter is coming – feltehetően két-három hónap múlva.

Aliza kinyitotta az étlapot. – Ma ki fizet?

– Mindig, aki kérdezi – feleltem vigyorogva. Mivel szeptember eleje óta rendszeresen jöttünk ide, úgy döntöttünk, felváltva fizetünk, mert nem volt értelme mindig szétszedetni a számlát. – Azt hiszem, wrapet eszem hummusszal és avokádóval.

– Jó választás, az finom.

– És nálad mi következik?

Aliza az étlapot nézte. Feltette magában, hogy szép sorjában megy végig az étlapon, mert nem az a fajta volt, aki könnyen tud dönteni. – Zöldséges burgonyát salátával és mogyorós-joghurtos öntettel. Jól hangzik. – Elszántan becsukta az étlapot, és az enyémre fektette.

– Milyen volt a hétvégéd? – érdeklődtem. Ma még nem volt időnk csevegni, mert Julianre vártam, és későn értem be, éppen hogy beestem az első előadásra.

– Tanultam, főztem, sütöttem, és dolgoztam a blogom új dizájnján, de nem jutottam sokra, mert folyton az Instagramomat frissítettem. Majdnem 250 000 követőm van. – Izgatott visítást hallatott, és én nevettem. Amióta ismertük egymást, lázban égett, hogy a gasztroblogja elérje ezt a számot.

– Mennyi kell még?

– Pillanat. – Aliza előhúzta a mobilját. – Szűk kétezer.

– Legkésőbb holnaputánig meglesz.

Sóhajtott. – Az király lenne. Akkor meglenne a negyedmillió még a blog hároméves jubileuma előtt. Tudod, ez mennyi ember? Átkozottul sok! És tudod, ki lájkolta legutóbb az egyik képemet? Gwyneth Paltrow.

– De hiszen utálod a szakácskönyvét – mondtam. Én sem rajongtam különösebben érte, de az Iron Man filmekért kiérdemli a tiszteletet.

Aliza vállat vont. – Lehet, de ő akkor is Gwyneth Paltrow.

Bólintottam, amikor Kimberly megérkezett az innivalókkal. Felvette a rendelést.

– Mit szólsz a képregényalbumokhoz, amiket kölcsönadtam neked? – kérdeztem Alizát, és belekortyoltam a kólámba. – Belenéztél már?

– Igen.

– És? – várakozón bámultam rá.

Visszabámult, majd szó nélkül a cukorért nyúlt, a teájába öntötte, és komótosan kevergette, míg a forró vizet sötétre nem színezték a gyógynövények. – Egészen szórakoztatóak voltak.

Egészen szórakoztatóak? Ez minden? Az abszolút kedvenceimet adtam oda neki! Igaz, a Wytches és a The Walking Dead elég vérszomjas, és nem felel meg mindenki ízlésének, de mellé tettem a Ms. Marvelt és a Saga első két kötetét is, sőt, még egy Sarah Andersen könyvet is. Hogy lehet nem szeretni őket?