Kádár-Papp Nóra

GYERÜNK, ANYUKÁM!

Írta: Kádár-Papp Nóra

Felelős szerkesztő: Kele Fodor Ákos

Olvasószerkesztő-korrektor: Mandler Judit

A Gyerünk, anyukám!-arculat Holányi Katalin munkája.

ISBN 978-615-81431-0-3

© Tea Kiadó Kft.

1035 Budapest, Vihar utca 18.

A kiadásért felel László Géza, a kiadó ügyvezető igazgatója.

www.teakiado.hu

www.gyerunkanyukam.hu

I. RÉSZ

EZ VAN, ANYUKÁM!

KISGYERMEKES TÁRSAS-MAGÁNY

VÉGTELENÜL SZABADON ÉS TELJESEN BEZÁRVA

Ma sétáltam haza a kávézóból, ahol a délelőttöt töltöttem egyedül, munkával.

Sütött a nap, egyre tavaszabb lett minden perccel. Férfiak ültek a borbélynál, zsúfolásig teltek a kávézók, és hétköznap délelőtthöz képest meglepően sokan sétáltak.

Szinte látni lehetett, ahogy a régen várt tavasztól szebb lett a szakáll és finomabb a kávé.

A sarkon két babakocsis lány búcsúzott épp, amikor odaértem hozzájuk. Az egyik félszegen azt mondta a másiknak:

„Köszönöm a társaságot!”

És ezzel a kedves mondattal olyan képeket hozott elő, hogy hirtelen én is éreztem, amit ő érez. Ott voltam újra a parkban az első erőtlen napsugarakkal, az irreálisan túlöltöztetett kisfiammal, akit egy nyomozókutya se talált volna meg a mózeskosárban. Éppen ott, ami akkoriban az életet jelentette. A lányra néztem, és láttam magam, ahogy rovom a köröket a nagy zöld babakocsival, hol kávéval egyensúlyozva, hol könyvvel, aztán meg csak a telefonnal. Padon ülve, kocsit lábbal zötyögtetve, suttogva telefonálva.

Végtelenül szabadon és teljesen bezárva egyszerre.

Amikor reggel kilépett a férjem az ajtón, ránéztem a konyhai órára és kiszámoltam – mint a kisgyerek a napokat karácsonyig –, mikor lépi át újra a küszöböt. Kezdetben fel sem tűnt, aztán megijedtem, hogy nem vagyok normális.

Akinek nem volt még akkoriban gyereke, azzal azért nem tudtam találkozni, akinek volt, azzal meg természetesen azért.

Éppen elaludt, éppen felkelt, most kell majd ennie, túl hideg van, nagyon meleg, hol lehet szoptatni, sajnos nincs nálam tápszer, pedig annyira örülök, hogy összefutottunk.

Bármennyire is azt éreztem, hogy erre vártam évek óta, mégis a legmagányosabb időszak volt.

Boldogsággal és hálával töltött el, hogy végre nem négykor van vaksötét, és valódi tavasz van.

A babakocsis körökön ismerkedés sikerrátája nagyjából megegyezik a Tinderével. Ő fekszik a kocsiban, te mozgásban tartod a kocsit, és kerülsz mindenkit, aki hangos. Nincs hinta, homokozó, „jaj, de cuki ez a hordozó, honnan van?” meg „kölcsönkérhetjük a vödröt”?

Csak a hosszútávfutó magányossága, az van.

Sóvárogva néztem a játszótéri anyukákat, és akkor azt képzeltem, soha nem érem meg azt az időt, hogy én is közéjük tartozhassak. Előbb leszek eldobható poharas, mobilos múmia az egyik hátsó padon.

Aztán csodálatos módon egyre kisebb lett a park, közelebb került a hinta és a homokozó. Mi, akik vigyázva tartottuk a követési távolságot az előző hónapokban, már egymáshoz tudtunk szólni, és a kavicsos, távoli körön új versenyzők jelentek meg.

Így lett észrevétlenül egyre kevésbé érdekes, hogy éppen mennyit mutat a konyhai óra.

TÁRSAS MAGÁNY

Az a jó a három gyerekben, hogy abban a pillanatban, amikor ki kéne lépni a lakásból, a legváltozatosabb variációkban tudnak összeveszni:

A B-vel azon, hogy A arrébb rúgta B sapkáját,

B C-vel azon, hogy az „elrúgott sapka” hiszti közben B rálépett C alvós izéjére,

C ezért lekever egy pofont A-nak, hogy miért rúgott a sapkába, A pedig visszakézből szájon törli C-t.

És ezzel a kör bezárul. Vágynék a rozé fröccsre már tízkor, de messze még a vég.

Több gyereknél ez biztosan még szórakoztatóbb, kábé olyan, mint mikor megpöccinted az első dominót, és az ledönti a következő tízezret.

Épp egy ilyen induláson voltunk túl. Még a lépcsőházban is három adag taknyot és nyálat törölgettem rettegve, mert a szom-széd nagyon kedvesen és nagyon mosolygósan (tényleg!) szólt pár hete, hogy nincs mit szépíteni: kurva hangosan indulunk el minden reggel, amitől az ő, akkor még alvó gyereke rendre felébred.

Így csak az eggyel felettünk alvó gyerekre tudtam gondolni és arra, hogy a lehető leggyorsabban eltűnjünk a házból.

És akkor megtörtént a baj! Otthon maradt a telefon. A TELEFON!

Tízből kilencszer teljes pánikban fordulok vissza, most viszont arra gondoltam, nézzük, milyen veszélyesen élni fotók, Instagram, mailek, gyerünkanyukám és egyebek nélkül. Vész esetére van telefon a férjemnél, majd hívom őt – ja, nem! –, ha helyzet van.

Egészen büszke voltam magamra. Ahogy teltek az órák, egyre kevesebbszer vakartam a kabátom zsebében a telefon helyét. Egyre kevesebbszer gondoltam arra, hogy lefényképezem, megnézem, kikeresem, elolvasom. Az elején csikorgott a fogam.

Tagadhatnám, de minek, egészen biztos vagyok benne, hogy

engem a kisgyerekes évek társas magányán az internet segített át.

Sőt még a tejem is attól lett több, ha erős volt a wifijel.

Szóval ilyen előélettel tartottam a játszótér felé, rém büszkén, egyre múló vakarózással.

Olyan helyre mentünk, ahol nem ismertem senkit. A gyerekek végre egymást szórakoztatják, és nem azzal telik az idő, hogy a századik gombóc csokifagyi is az én cipőmbe szóródik.

Hol egy pad? Merről süt a nap? Na, akkor elolvasom a híreket, pletykákat, leveleket, megnézem a… várjál csak! Na most mi lesz? Van egy órád, szinte egyedül, mindenféle villódzás, hang és kép nélkül.

Felnéztem, és hirtelen arra lettem figyelmes, hogy tele a játszótér szülőkkel. Sok-sok apával, akik legeltetnek egyet, kettőt, hármat, hogy ne legyen talp alatt a család, mikor készül a hétvégi ebéd, és néhány anyával, akik biztosan főztek már előző este vagy maradékot tesznek az asztalra, esetleg mekis gyerekmenüt otthon, sajátnak álcázva.

És tudod, mit láttam?

Lehet, hogy el se hinnéd.

Ez a sok apuka hintáztatott, pörgetett, homokozott. Ha lett volna nálam telefon, most arról is lenne kép, ahogy az egyik a karján ülő gyerekével állt egy babakocsi mellett – amit szintén egy apuka őrzött – és nézték a benne alvó babát.

Egyszer csak feltűnt, hogy ezek a pasik mind jelen vannak. Egyiknek sem végződik telefonban a keze.

Viszont az a néhány mekis-előre főzős-maradékos anyuka, akik aznap nem döntöttek dominókat öltözéskor és magukhoz vették a telefont, mind vadul szkrollozott. Figyeltem az ujjakat ám, nem időztek. Egészen biztosan nem valami olvasnivaló volt az, hanem gyors, színes másoktól, másokról, pörgetve.

Nem nézem le őket, még csak nem is beszélem ki. Ha ott lett volna a telefonom, én is ugyanilyen lettem volna aznap.

Imádtam ezeket az apukákat! Ott, az orrom előtt olvadt le a tűző napon a glória a játszótéri anyukák fejéről, és épült egy új, csupa selymes homokból az édesapákéra.

És ennek a sztorinak itt most vége. Itt ma nem lesz szó a továbbiakban a túlingereltek telefonozási szokásairól, és a gyerekneveléssel kapcsolatos sztereotípiákról sem.

Ez a történet épp ennyi volt.

HOGY LEHETNE LESZOKTATNI A GYEREKET A HISZTIZÉSRŐL?

Ma délelőtt hisztizett.

Úgy hisztizett, ahogy az ötévesek tudnak, szarva a külvilágra, kizökkenthetetlenül. Nem hatottak a kedves szavak, az ölelés, aztán egyszerre megszólalt: „mama, nyugtassál meg!” Akkor, ott egy pillanatra azt hittem, hirtelen felnőtt, és én lettem a gyerek.

Ezen merengtem, miközben kibányásztam egy hatalmas zöld fikát az orromból és elmajszoltam. Az nem lehet! Reggel még minden rendben volt, bár a férjem nem értette, miért akarom toporzékolva megszerezni a bögrét, amiből 10 éve minden reggel kávét iszik. Végül, mikor a földön hemperegtem, és csak azt tudtam hajtogatni, hogy bögrebögrebögre, mégis odaadta. Akkor jöttem rá, hogy a sajátomat jobban szeretem. Szóval reggel még biztosan gyerek volt a gyerek és felnőtt a felnőtt. Később, mikor sikítva rohangáltam a ruháim között, hogy szoknyát és leggingset biztosan nem, és benézett felöltözve, óvodára készen, akkor is minden rendben volt. A munkában sem történt semmi rendkívüli. Józsi átsegített a küszöbön, mikor kifeszültem az ajtófélfára és zokogtam, hogy nem akarok bemenni, csak akkor, ha kijön a főnök és ölben bevisz a helyemre. Aztán gyúrtam néhány galacsint, megtéptem az open office-ban mellettem ülő csaj haját, és arcon köptem a velem szemben ülőket vízzel. Később elindultunk ebédelni, de sajnos a busz elment, mert az volt a szabály, hogy nem lehet fehér festésre lépni. A buszon kicsit fanyalogtam, hogy töri a cipő a lábamat, és nincs egyetlen szabad hely sem. Odadőltem egy kedves, idős hölgyre, csak úgy kicsit vállal, erre felállt. Végre leülhettem és feltehettem az ülésre a lábam. Megnyomtam úgy hússzor a kerekesszékes leszállásjelzőt, aztán amikor a kolléganőim azt mondták, hogy kellemetlen velem utazni, mert minden megállónál bemondja az automata, hogy vigyázat, kerekes-székes utas szeretne leszállni, kajánul csak megnyomtam huszonegyedszer is. A kantinban mindegyik napi menüből kértem egyet, mert rettenetesen éhesnek éreztem magam, és miután az A-t a B-re halmoztam, és még a C-ből is került a tetejére egy kicsi, rájöttem, hogy nem is vagyok éhes, sőt a hasam is fáj. Ekkor felfeküdtem az asztalra és megkértem Gabit, hogy masszírozza kicsit a hasamat, hátha kijön egy puki, ami biztosan keresztbeállt. Visszafelé az irodába kénytelen voltam a bokorba pisilni, mert ezt a 10 perces utat biztosan nem bírtam volna ki. Mire visszaértünk, valamiért senki nem akart mellém ülni, mérges lettem, bementem a főnökhöz, és mindenkit beköptem, azt is, aki Facebookozott és azt is, aki a pasijával telefonált.

Munka után nem volt semmi különös. Anyám vitte a laptoptáskámat hazáig, mert kicsit hisztis voltam, hogy elfáradtam a melóban.

A vacsorát csak turkáltam, hisz ebédre degeszre ettem magam. Csak fagyit kívántam, és arra gondoltam, hogyan lehetne a fürdést és a fogmosást megspórolni. Nem azért, mintha álmos lennék. Csak mert.

Hangosan zokogtam a zuhany alatt, hogy a fülembe folyik a víz és örökre meg fogok süketülni, ezalatt a férjem elrendezte a gyerekeket, akik már az igazak álmát aludták, amikor én még tápszeres kanállal lapátoltam a vizet egyik pohárból a másikba.

Azt hiszem, nagyjából ezerszer mondtam el a férjemnek, hogy nem vagyok álmos, mielőtt elaludtam, és még azokban a pillanatokban is azon gondolkoztam, hogy lehetne leszoktatni a gyereket a hisztizésről

EGÉSZEN MEGHATÁROZÓ EMLÉKKÉ SZÉPÜLT

…egy érzés úgy öt évvel ezelőttről.

Vannak azok, amik beléd égnek, akár jók, akár rosszak voltak, és soha nem engednek. Beugranak, előjönnek, emlékeztetnek, mutatják magukat, mert szeretnék, hogy újra és újra rájuk csodálkozz.

Milos születése után hetekkel, de még hónapokkal is volt egy furcsa, már-már zavaró hangulatom. Akkor még nem volt meg az a gátlástalanságom, képességem, merészségem, hogy beszéljek róla, ezért inkább csendben maradtam.

Viszont ma reggel elemi erővel jött az emlék, amin ma már csak mosolyogtam.

Az első hetek izgalmát azzal kapcsolatban, hogy képes vagyok-e egy kisbékát életben tartani, felváltotta a napi rutin: szoptatás, háztartás, babakocsi-tologatás, aztán ugyanez újra.

Minden reggel rosszul éreztem magam, amikor a férjem elindult dolgozni. Nem tudtam mivel magyarázni, de gombóc volt a torkomban. Rengeteget néztem az órát, számoltam, mint a gyerek a nagyon gyűlölt táborban, hogy még hány óra, mire megjön. Nem azért, mert megterhelő volt az otthoni rutin vagy kimerült lettem volna. Éppen ezért még beszélni sem mertem róla, nehogy bárki hülyének nézzen. Nem értettem. Mintha az önálló, független, magabiztos felnőtt énem kisurrant volna vele az ajtón minden reggel nyolckor.

Nagy önmegtartóztatás árán voltam csak képes elengedni néhány órás programokra, az „ottalvósoknál” meg kifejezetten gyűlöltem a céget és a szervezést. Addig eljutottam, hogy nem a kalandoktól féltem, és nem is az ő szabad óráira vagyok irigy. Ma már elég jól látom, hogy az egész pici babával beköltöző magányt szoktam meg nagyon nehezen.

Aztán ahogy teltek a hónapok, ez az érzés észrevétlenül elkopott a mindennapokból. Már nem néztem az órát, már ő volt az, aki hazaért és nem talált minket otthon, én meg a hívásakor vettem észre, hogy eltelt a nap.

Ma reggel elment négy napra. Nem céges ügy. Kollégákkal, de vegytiszta lazulás.

Napokig ment a huzavona, hogy menjen vagy maradjon. Nem akart, mert minket itt kell hagyni, meg mert „májusegy”. Végül addig beszélgettem vele, hogy rábólintott.

Ez már biztosan az évek és a rutin számlájára írható, de mosolygok, hogy elmehetett, hogy olyat csinál, amit még soha, hogy süti a nap és fújja a szél, hogy oda megy, ahova akar, és akkor tesz valamit, ha épp kedve van. Pár éve ezért valószínűleg gyilkoltam volna. Igen, nem leszek álszent, megnéztem volna, hogy hány csaj lesz ott, és akit le lehet nyomozni, azt még a Facebookon is jól megnéztem volna magamnak.

De most csak szimplán örülök és nem fogom a kilencvenhat órát egyesével strigulázni rúzzsal a fürdőszoba tükrén.

KLASSZIK KARIKATÚRA

Jöttünk ma haza az óvodából trolival.

Én voltam a klasszik karikatúra. Tudjátok, az, amelyiken a gyerek üres kézzel megy, és éppen egy botot nyom az anyja kezébe, akinek a fülén is csomagok lógnak, hogy „még ezt hozd”. Az egyik kezemben az ikrek kicsi keze, a másikban Milos „összenehajtsdmahhahahahama” rajza. Minden idegszálammal arra koncentráltam, hogy a kb. 20 centis lépéshosszal bíró gyerekeket valahogy felléptessem a magas járműre, ahova az egyszeri nyugdíjasok is csak állóspárgával jutnak fel. A feljutás után azonnal gyors ellenőrzés, a záródó ajtók közt az aszfaltot kémlelve, hogy hány alvós cuccmuccot ejtettünk el közben.

És akkor az én fiam lezöttyen egy székre: „Mama, mi volt a megállóban a trolitáblára ragasztva? Tudod, az a kis papír, mi volt ráírva?”

Persze fogalmam sem volt, és ezt meg is mondtam neki. Mire ő elkezdett hangosan zokogni a trolin, hogy azonnal mondjam meg, mi volt ráírva. Én meg ahelyett, hogy mondtam volna valamit, bármit, megint elmondtam, hogy nem tudom. Sőt a hülye fejemmel még rontottam is a helyzeten, hogy vicceskedve közöltem, kiírták, hogy hisztiző gyerekek nem utazhatnak a járművön.

Patakokban ömlött a könnye és zokogott bele az alvós rongyába, ami szerencsémre némileg elnyomta a hangját.

Amikor százhuszadszor is megkérdezte, hogy „demivoltapapírraírva”, a mellettünk álló nő szánakozva végignézett az arcomon, szerintem az ideg-összeroppanás jeleit kereste.

Mire ebből a sztoriból kijöttünk, a troli épp a végállomást érintve újra eljutott az ominózus megállóig.

Tök hülyét csináltam magamból, mert megálltunk egy mikrofonfrizurás fiú előtt, és mint egy vásári papagáj elrikoltottam magam, hogy „nééééézd, milyen haja van a srácnak, de jó, nézzük meg!” Hátha kizökkentem, de akkor már hangosan jajveszékelt, hogy leszállásnál nekiment az oszlopnak és fáj a szája. 77 magyar népmese. A srác is szánakozva mosolygott, nekem meg égett a bőr a képemen, hogy kábé azzal próbáltam vigasztalni a gyereket, hogy nézd már ezt a srácot, milyen idétlen haja van.

Milos üvöltött, hogy menjünk haza. Ekkor nagyjából 30 perce tartott az esemény, és mire higgadni kezdett, a kicsinek leesett a papírtantusz, hogy a hazamenetelről beszélgetünk és rákezdett, hogy „játszóóóóóóótér”.

Megálltam, leguggoltam, négyen összeborulva zokogtunk kicsit. Ezzel már akár kalapozhattunk volna, annyira megható volt.

Végre hazaértünk, és az első bátortalan kérdésre, hogy megnézhetnek-e egy mesét, megkönnyebbülve kapcsoltam be. Lerogytam a konyhában, és arra gondoltam, soha nem hittem, hogy ez ennyire nehéz lesz. :)

Amikor még a hasamat simogató, hormonoktól kicsit elbutult kismama voltam, azt hittem, ez a világ legjobb melója. Csak leülünk, játszunk, zenét hallgatunk, gyurmázunk, és én ezt mindig élvezni fogom. Végül is mennyivel menőbb, mint hülye ügyfelekkel hülyeségeken vitatkozni.

És amikor mindezt végigpörgeted magadban, és rájössz, hogy a férjednek este céges sörözés, mert itt a főnök külföldről, csak átöltözni jön haza, le van foglalva az asztal, sietnie kell.

Hogy mondják? Minden másra ott a mastercard?

BESZÉLGESSÜNK RÓLA. IGEN, ARRÓL…

NAGYDOLOG

Az első romantikus hétvégék kettesben harmincon innen, húszon túl. Kicsi, olcsó szállás, éppen amire pénz van. Egybeér a szoba a fürdővel, de mit számít szerelem idején.

Aztán fél nap múlva jönnek a gondok. Nagyok. Nagyon nagyok.

Tedd meg, hogy bekapcsolod a tévét, lemész a kertbe sétálni, hívlak, ha feljöhetsz, sőt inkább majd én megyek le. Azért a csapot kinyitom és a zenét is felhangosítom.

Így telnek el évek. Még ne menj be, majd szólok, fújjál, fújok, ne haragudj. Már ahol.

Aztán a gyerekekkel kicsit oldódik a hangulat. Röpködnek az sms-ek:

„Végre kakilt!”

„Akkorát szart, hogy felspriccelt a hátára!”

Pelenkacserélő évek. Egyedül vagy ketten, időnként belenyúlva, kiránduláson levéllel törölve, sírva, prüszkölve.

Amikor már minden megy a vécébe, úgy beszél, mint a legjobb tévébemondó, a pelenkát még akkor is elkéri, ha dolga akad.

Ezek ritkán szoktak pelenka nélkül csak úgy kipotyogni úton-útfélen, inkább beszorulnak.

Családi rítustánc, Haka a kaka fölött (ti. új-zélandi törzsi tánc) és társai. Maradj velem, menj ki, kijött, de eltűnt. Biztos, hogy kijött?

Aztán amikor már minden megy magától, az se jobb.

Vacsoránál, két falat után. Tipikus esti sorminta: kalácspirítás, seggtörlés, kézmosás és újra.

Szor kettő.

Hogy lehet, hogy mindenki esti durrantó?

Mire leülök enni, természetesen már mindenki megvacsorázott, de az én kezemben többet volt a vécékefe, mint a vajazókés.

Emelném a számhoz a villát.

„Mama, súghatok valamit a füledbe?”

Tudja, hogy kigúvad a szemem, ezért jön ezzel a suttogással.

Persze, menjél. Új kör indul.

Én a családi vacsoráról az állatmintás vécépapírra asszociálok.

Ott állunk négyen.

„Milyen volt?”

„Mekkora?”

„Hány darab?”

„Elúszott?”

„Hosszú volt?”

Összenézünk, és nekem felsejlenek azok az évek, amikor a kis romantikus szálláson kerülgettük egymást. Tán igaz se volt.

CSŐTÖRÉSEK

Megvan az, amikor hümmögve sajnáljuk, akinek megy a hasa meg inkontinens?

Én tényleg baromira együttérző tudok lenni, és átérzem, hogy mennyire vacak lehet, de most sajnáljunk már egy kicsit engem, ha kérhetem, mert testközelben élem át azt, amikor minden mindenhol kijön.

Mindenki utál pelenkázni, mert nem moshatót használ, és egy valag pénzt hagy ott a kelengyéért, meg sosincs egy darab sem kéznél, mikor kéne, és tutira induláskor vagy sietéskor tojik be pempörszbébi.

Aztán eljön az idő, mikor azt mondod, babám, elég volt, jobb lesz nélküle. Hát épp itt tartunk mi most. A nagyobbiknál ez valahogy úgy volt, hogy az egyik nagyinál volt pár napot, ahonnan repcsis-pisis alsógatyában tért haza. Nem mondom, hogy nem voltak csőtörések, de semmi extrára nem emlékszem ezekből az időkből.

Azt, ami most van, szerintem soha nem feledem. Az egy dolog, hogy egyszerre két gyereket próbálok lehozni a cuccról, de naponta úgy kelek fel, hogy szeptember még messze van, visszapelenkázok mindenkit. Hogy miért? Pontokba szedem, talán akkor nem marad ki semmi, és a pékségben sem kérdezik majd meg holnap, miért nézek ki ilyen szarul.

mikor le kéne venni a pelenkát, nem akarják, mikor fel kéne venni a pelenkát, nem akarják

az otthon töltött idő 80 százalékát ütjük el a klotyón. Ha egy gyerek egy órán belül tízszer megy pisilni, amiből egy tényleg az, a többi téves riasztás, akkor kettő hússzor. Ha egy ilyen alkalom szűkítő felrakással, fellépő odatétellel, bokán bugyival lépkedve, büszkén trónolva, semmit se csinálva 3 perc, akkor ki is jön

rövidebb, jól tervezett utak ÉS bugyi VS felhőtlen, hosszabb programok ÉS pelenka? Ha már egyszer levettem, most tényleg adjam vissza? Nem mindegy, hány kilométerre a lakástól ázik el?

ok, legyen bugyi és váltás ruha. Ha egy váltást viszek, az is egy kisebb pakk két gyereknél. Vajon az első 10 percben bepisilnek, és nem lesz több váltás vagy nem csak otthon képesek 2 órán keresztül párologtatni?

merjünk BKV-ra szállni? Engedjem őket leülni?

nyáron tuti a tuti, mert a bőrön nem annyira feltűnő, mikor végigcsorog. Hátránya, hogy egyből a szandálba folyik

mikor a vécébe pisil és kakil egy nap, illetve baromi értelmesen bólogat, arra a kérésre, hogy „szólj, ha…”, nagyképűen megállapítom, hogy ennyike, három nap volt. Mialatt ezt végiggondolom, látom, hogy hisztérikusan rázza a lábát és fröcsköl a szandál

ha erőnek erejével megpisiltetem őket, nem jön semmi sehonnan, viszont akár 2 perccel később is képesek önerőből csutkára összepisilni magukat

Mára odáig jutottunk, hogy beleuntam az egész napos „ülőke fel –szűkítő le – fellépő oda – gyere gyorsan – told le – segítek – semmi baj – mindenkivel előfordul”-ba, hogy nem szedtem le százhuszadszor az ülőkeszűkítőt, hanem használtam. Persze közben serényen imádkoztam, nehogy beszoruljon a fenekem.

AZ A MOSDATLAN GYEREKSZÁJ

Nem is tudom, melyik időszak a legviccesebb.

Talán az, amikor az éppen szobatisztuló gyerekkel úgy tömegközlekedem, hogy mindenhova eldobható pelenkázó-alátétet teszek alá, ahol leül. Ilyenkor csak kikerekedett szemmel figyelnek a tudatlanok, hogy milyen pikniket vagy szeánszot kezdünk a „kérem, vigyázzanak, az ajtók záródnak, a Deák Ferenc tér következik” után. Lesnek, csak lesnek, míg szólítom a gyereket, hogy pattanjon, és azzal a lendülettel zúdul a reggel hét óta izgatottan visszatartott pisi a metró padlójára, és a természetesen vadonatúj bőrszandálba.

Nagytakarításra nincs idő, hisz’ bemondta, a Deák Ferenc tér következik, ahol nekünk fontos dolgunk van. Talán épp ott is össze kell pisilnünk valamit. Így nem marad más hátra, mint egy elhaló hangon kifújt „elnézést” kíséretében elhagyni a tett helyszínét. „Kérem, vigyázzanak, az ajtók záródnak! A Ferenciek tere következik!” – na, most már értitek, miért fedtem le az egész metrókocsit, mi? Ti meg utazhattok felhúzott lábakkal tovább a végcélig.

Szóval ez az időszak is remek emlékekkel teli, de ez a mostani beszédes, amikor mindenki ég a vágytól, hogy meséljen. Hát ez…

Tök izgalmas életem van, várhatóan a környék rosszabb fából faragott apukái között igen népszerű leszek.

Arra a kérdésre, hogy mit csinál anyukád – mert ugye a lakással, autóval, pénzzel kapcsolatos infókat ezerszer könnyebb egy cserfes középsősből kiszedni –, eddig az volt a válasz, hogy „otthon van”. Volt olyan is, hogy „semmit”. De persze arra, hogy mit csinál apukád, nagy mellénnyel ment, hogy a Kukutyin Béténél dolgozik, szép ingekben jár, két telefonja van, és a dolgozójában minden nagyon szép, ő maga pedig Miszter Kukutyin első embere.

Akkor még azt hittem, ennél cikibb nincs, és rosszabb már nem jöhet. Pedig megtanulhatnám már, mindig és mindig van lejjebb.

Lassan már nem merem felnőtt felügyelet nélkül oviba engedni a gyerekeket, mióta valaki megkérdezte tőlük előttem, hogy „és anya mivel foglalkozik”.

Egymás szavába vágva, mesélték, hogy „zenére videózik”, meg „otthon tornázik a kamerába”, és persze azt is, hogy „nénik meg bácsik fizetnek azért, hogy őt lássák a számítógépen”.

Egy hatalmas előnye van a dolognak vitathatatlanul. Mivel a nehezén már túlvagyunk, innentől bármilyen jól fizető, szexi fehérneműben skype-on takarítást vállalhatok, mert már úgyis tudjátok.

LESÜTÖK

Annyira vágyom rá, hogy beszélgessünk róla. Igen, arról! Igen, a taburól. A mítoszról, miszerint mindenki tud palacsintát sütni.

„15 éves korom óta én sütöm a családban a palacsintát!”

„Ha nincs itthon semmi, lesütök 80-100 palacsintát.” (Érted: lesütök.)

„Ja, persze gyorsan megvan, két sütővel csinálom.”

Hát nem! Nem és nem! Amikor még ketten éltünk, nem is emlékszem, hogy sütöttem-e palacsintát. De jaj, lett egy raklap gyerekem, és időről időre eszembe jut, hogy könnyen és gyorsan jóllakatom őket nutellás palacsintával. Pedig tudom, hogy nem. Az előző mondatból az egyetlen szó, ami nem színtiszta hazugság, az a nutella. A könnyen, gyorsan, jóllakatom és palacsinta szavakat csak a szél fútta oda, még véletlenül sincsenek egyeztetve a melléknévvel.

Biztos bennem a hiba, oda kéne állni lazán, ad hoc, hirtelen felindulásból, épp másik három dolgot csinálva és nem úgy, mint egy agysebész, aki épp egy nyolcórás műtéttel készül egy homloklebenyt felhajtani, mint a szardíniásdoboz tetejét, hogy aztán alatta szereljen, majd visszahajtsa azt.

Pedig olyan jó mókának indul minden alkalommal. Kinézve a receptet, ahova ötvenkettő kommentelőből ötven hálistenkedni tér vissza, hogy ilyen csoda még nem történt vele, és mi nekiállunk a gyerekekkel. Korábban nem engedtem őket a tetthelyre, mert iszonyatosan cifrákat káromkodtam, és volt, hogy földhöz vágtam a palacsintát dühömben. Most, hogy ezt leírom, eszembe is jutott, hogy Milos ezt háromévesen látta, és baromi jól mulatott. Akkor még nem voltak elvárásai, nem csurgatta a nyálát a palacsinta szó hallatán, és nem sorakozott fel percenként, hogy „naaaaa, hogy állsz?”.

Nem, nem hagyatkozom az érzéseimre és a tapasztalataimra, mert nekem olyanok NINCSENEK ebben az ügyben. Illetve érzéseim vannak, de arra csak azt mondhatom, hogy szar van a palacsintában.

Többismeretlenes az egyenlet: jó-e a másfeles, dobozos tej? Hányasra állítom a villany tüzelésű helyet? Ha feltételezzük, hogy a recept, ami ötvennek jó volt, nekem is megfelelő, más kérdés nincs. Mert mérni és keverni tudok. Kivéve, amikor a receptben lévő tíz grammot – a gyakorlat teljes hiányában – simán tíz dekagrammnak mérem.

Édesek: mérnek, öntenek, számolnak, kevernek. Eddig imádom minden alkalommal, bár ezt, elnézve a végeredményt, a homokozóban is csinálhatnánk. Aztán finoman leszerelem őket, hogy aszongya, pihen a tészta. Ilyenkor kezd az agyvizem és a gyomorsavam finoman előre jelezni, ezért jobbnak látom egyedül folytatni.

Lehetséges és eddig megtörtént forgatókönyvek:

ragad

törik

vékony

vastag

és ezek véletlen kombinációi.

Mivel senki nincs a konyhában, mondhatok olyanokat, mint egy kocsis. Régen jó volt, mert a kutya boldogan „fölette” a földről az összes ócskát. Na, de most mi legyen? Próbáljam kilapítani, hogy kenhető legyen vagy gyűrjem magamba, hogy senki ne lássa. Nem gyűröm, hátha a többi még rémesebb lesz, és még visszasírom ezt a kis csutkát.

„Mama, de jó illat van! Kész a palacsinta?” – kérdezik két elszakadt és három felgyűrődött után. Ülnek, várnak. A filmekben ilyenkor a mosolygó mutter leteszi az asztalra a palacsintahegyet, és a család boldogan fogyaszt. A filmekben, de nem nálam. Állok egyik lábamról a másikra, lassan sülnek, egyesével, egy serpenyőben. Még azt is nehéz megjegyezni, hogy az épp sülő kié lesz, olyan régen készült az eggyel korábbi.

Végül mindenki elégedett, csak én vagyok összetörve, mert az egyik azt gondolja, hogy egy rendes luxi feleség vastag szájú és ránctalan, a másik meg – aki én vagyok – azt, hogy egy rendes luxi feleség bármikor süt izomból 100 tökéletes palkót.

A gyerekek boldogok voltak természetesen.

Én meg imádom a palacsintát. Zabálni.

BOGÁR AZ ÉJSZAKÁBAN

Az éjszaka régen a barátom volt. Aztán a gyerekeim barátja lett.

Viccen kívül, egyetlen szavam nem lehet: a háromból egy szinte meg sem mozdul, úgy alussza végig az éjszakát, a másik időnként nyekereg ezér-azér’, a legnagyobb meg teljes biztonsággal közlekedik a vaksötétben, hogy aztán az arcomon vagy puha talpával a gyomromban töltse a maradék pár órát.

Nem volt ez másképp ma éjszaka sem. De azért érkeztében szólt, hogy Zorka paplanja kijött a huzatból, és hajnali háromkor ez akkora gond, hogy ugyan, nézzek már rá.

Puff neki, ha engem egyszer felkeltenek éjjel, utána már a xanaxos vodka se altat el. Azért megnéztem azt a három négyzetcenti valóban kibújt paplant. Visszafelé a vécé felé vettem az irányt, ahol a pink fürdőszobaszőnyegen pihentette habtestét egy nagyobb, bab nagyságú, fényes és fekete bogárka. A bogár az nekem nem barátom, hiszti vagy nem, ilyenkor segítség kell. Na de hajnali háromkor csak nem zavarom fel ezért férjemet, Gerald Durrellt, az 1925-ös születésű brit zoológust, aki azért írt könyveket, hogy a bevételből állatmentő és –gyűjtő expedíciókat szervezhessen.

Álltam ott a bogár előtt csipás szemmel, a fejemet vakarva – szerencsére neki is váratlan volt a találkozás, lefagyott –, de aztán megszületett a legabszurdabb megoldás. Miután láttam, hogy ez egy fürge állat is tud lenni, vetődve ráborítottam egy műanyag poharat, majd a pakkot otthagyva lekapcsoltam a villanyt, és bezártam az ajtót, mint aki jól végezte dolgát. Ezután fogtam egy papírt és megírtam Geraldnak, hogy ébredés után az első útja a pohárhoz vezessen, és cselekedjen. Majd a levelet elhelyeztem a telefonján, hogy biztosan megtalálja.

Aztán kicsit féltem, hogy valamelyik gyerek találja meg vagy az állat leborítja magáról a poharat, de ehelyett – és persze alvás helyett – azon kezdtem gondolkozni, mennyi abszurd dolgot kell anyaként megcsinálni, megtenni. Egy ilyen bogaras sztori talán már nem is extra (bár ma, fényes nappal eléggé röhögtem magamon).

Zokogó gyerekeknek újabb ruhákat kikészíteni reggel, mert az első szett felvételekor épp véletlenül bementél a gyerekszobába, ezzel elrontva a játékot, amiről nem is tudtál: a gyerekek felöltözve akartak mind előkerülni a gyerekszobából a szemed elé. Puff.

Új szelet kalácsot vágni, mert ennek olyan

ijesztő a formája / kicsi / nagy / vastag / vékony.

A rettenetesen rossz formájút pedig megenni a szénhidrátmegvonás kellős közepén, mert nutellás kalácsot azért mégsem dob ki az ember!

Trolin kapaszkodás nélkül olvasni Titi a toronyház tetejént, a metrópótlásba belefrusztrálódott utazóközönség legnagyobb

örömére / döbbenetére / meglepetésére / bánatára.

Gyorsan és hangosan: gyorsan, mert a Titi elég terjedelmes, szóval nem az a három megállós mese, és hangosan, mert a család is elég terjedelmes.

Általában skizofrén helyzetekbe hajszolnak, ami otthon nem ügy, de az utcán „úgy tenni, mintha” és „elmondani megint egérhangon”, hogy aztán kiderüljön, az előbb nem úgy csináltam, és ez így most elég ciki volt, de akkor sem jó.

Szóval ezekhez képest az, hogy levelet írok hajnali háromkor a bogárról a férjemnek, azt hiszem, bakfitty.

JÖNNEK! JÖNNEK! ITT VANNAK A GLAMÚR NAPOK!

Rá kellett döbbennem, hogy nem tudnék mást venni, csak tampont, vasalófolyadékot meg dezodort. Azokat ugyanis biztosan felismerem, és általában rendeltetésszerűen is használom. Oké, volt, hogy dezodorral mentem neki a büdös edzőcipőknek, de ezt olyannak gondoltam, mint az orrtúrást. Mindenki csinálja, de senki nem beszél róla.

Végérvényesen eljárt felettem az idő. Régen, ha odamentem az Azúrban – vagy egyáltalán a drogériák előtt hol vettük ezeket a cuccokat? – a sminkekhez, sasszememmel elég gyorsan kifürkésztem, mit kenünk az arcunkra, szemünkre és szánkra. A színből és a formából elég egyértelmű volt.

Nekem aztán jöhet most a kupon, lefotózva egy izével, amiből önteni, szórni, kenni kell vagy esetleg rajzolni vele. Általában fogalmam sincs, hogy az adott cuccot melyik testrészemre alkalmazzam. Pedig tényleg nagyon szeretném alkalmazni! Ez nem egy savanyú a szőlő poszt, mert nincs pénzem/időm/kedvem a glamúr napok izgalmaihoz.

Gondoltam, megnézek néhány videót, hogy mit, hova és hogyan kell kenni, de csak domborzati térképnek látszó arcokat találtam világos- és setétbarnára csíkozva. Ott, ahol a Kékestető van, egészen csoki színnel, a Hortobágyon meg vaníliával.

Olyan egyszerű volt régen, kentem krémet az arcomra, spirált a szememre, aztán a kapucsínórúzzsal két maszatot az arcomra pirosító gyanánt, és végül a számra roppant gagyi mód ugyanazt.

Hogy mi történik most? Nem elég ez a domborzatos arc, jönnek még olyanokkal, hogy primer, hájlájter, meg fixáló.

Az évekkel a rutin ugyan nem, de a sok vacak több lett. Szívesen veszek meg olyan cuccokat, amikről legalább erős tippem van, hogy mit kell velük kezdeni. Így lett BB krémem, kiegyenlítő krémem, hájlájterem minden létező állagban és szemhéjtusom.

Indián törzsfőnököt nem rajzolok magamból, és a tusvonalam is botrányos. Rajzolok egyet az egyik szememre. Ha éppen nem lett cikcakkos és virsli vastagságú, már közben tudom, hogy a másikat el fogom cseszni. Amikor ez megtörténik, minden alkalommal a jobban tetsző vonalat kezdem hozzácsúnyítani a retteneteshez, ahelyett hogy inkább letörölném. Mi mással, mint a micellás vízzel.

Aztán kilépek az utcára, látom a sok tizen-huszonévest, és azon gondolkozom, hogy nem sminkeltem-e magam ijesztő, öreg nénire. Rajtuk valahogy olyan természetesnek hat az a tizenhat réteg. Messziről.

Félúton már azon pörgök, hogy nem is jó a rúzsom színe, és valószínűleg a szemhéjam is olyan az izgalmas földárnyalatoktól, mintha pofával lefelé végighúztak volna az őszi erdőn.

Hát így vagyunk mi: a smink és én, plusz a glamúr napok.

A mellékelt fotón balra látható az europid nagyrassz egy jeles képviselője zombizöld arccal, majd ugyanez az egyed malacrózsaszínre alapozva-krémezve-egyenlítve-hájlájtolva.

De ha letakarjátok a zöld mumust, már nincs olyan nagy baj.

Ti mit vettetek? És hogy sminkeltek, ha sminkeltek?

Anonimus

„Egyszer behívtak a tévébe. Előtte elkapott egy sminkes, aki mikor meglátott, összecsapta a kezét és azt mondta: „De szeretem a szeplős arcokat! Ígérje meg, hogy BB krémen kívül nem ken magára semmit!”

Nagy kő esett le a szívemről, mert szemceruzán és szempillafestéken kívül semmit nem használok, a vakolatok alatt fuldoklom. Akkor vettem egy tubus BB krémet, ha nagyon muszáj, azt kenem fel... Ja és 50 éves vagyok.”

Gyerünk, anyukám

„Te? 50?”

Bobák Ágnes

„Rajtam csak az esküvőmön volt smink, és ha színpadon játszottam. Egyiket se én csináltam (hála az égnek!). Egyszer a barátnőmnek akartam ajándékot venni, és a pasija telefonon instruált, hogy mit kéne keresnem. Én rém szerencsétlenül keresgéltem és ismételtem, amit mond, hogy megjegyezzem. Egy idő után a kopasz kigyúrt biztonsági őr odalepett, a kezében a cuccal és egy mosollyal: „engedje meg, hogy segítsek!”. Akkor jöttem rá, hogy ez a vég.”

EZ A REGGEL SEM INDULT MÁSKÉPP

…mint a többi. Többfelvonásos „kelj fel-öltözz-ne azt vedd fel-egyél már” thriller. Ráadásul az a fajta, aminek százötvenöt percéből százban az a tipikus, gagyitrilleres tö-tö-tö-tö-tö-tö zene szól, amitől azonnal idegi hasmenésed lesz.

Tök jó lenne ilyet rendezni, de ezen a reggelen is csak a legjobb mellékszereplő vagyok. (Nagyon megtisztelő, nem is reméltem, elsősorban a családomnak szeretném megköszönni!)

Viszont végre úton vagyunk, hát számít az, hogy a pizsamapólóra melltartó nélkül húztam pulcsit? Ugye, hogy nem!

Ülünk a trolin és a teljes közönség hallgatja, hogy olvasom a Titi a toronyház tetejént, mert új és este nem volt időnk befejezni. Családi nyomás ez, nem smúz a legjobb anya díjáért. Mindig azt hiszem, hogy reggel az a legjobb, ha elkerüljük a hármas ideg-összeroppanást. Mármint a sajátunkat, a másén Titi biztosan nem segít.