Borítószöveg

Bill Gates kedvenc írója, Vaclav Smil, a cseh-kanadai környezettudós és közgadász több mint negyven, energiával, környezeti és populációs változásokkal, élelmiszergyártással és táplálkozással, technikai innovációkkal, kockázatkezeléssel, közélettel és politikával foglalkozó könyv szerzője.

A repülés veszélyes? Milyen nehéz a világ összes szarvasmarhája? Mi teszi boldoggá az embereket?

Magyarul elsőként megjelenő könyvében provokatív kérdések, lenyűgöző és szokatlan példák segítségével magyarázza el többek közt azt, hogy hány ember munkájára volt szükség a nagy piramisok felépítéséhez; hogy a védőoltások nemcsak életet mentenek, hanem kiváló befektetések is; és hogy az elektromos autók miért nem olyan nagyszerűek (egyelőre).

A számok nem hazudnak tényfeltáró kalandra hív, melynek során legyőzhetjük előítéleteinket, berögzült meggyőződéseinket és szellemi lustaságunkat. Arra ösztönzi olvasóit, hogy maguk is ellenőrizzék, igaz-e mindaz, amit annak gondoltak, és hogy értő, tudatos olvasói legyenek információgazdag világunknak.

A sokak által modern polihisztornak tartott közgazdászprofesszor emellett bebizonyítja, hogy kellő elszánással és kalandvággyal túlléphetünk a szűk, szakmai szempontokon anélkül, hogy lemondanánk a tudományos igényességről.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Vaclav Smil: Numbers Don’t Lie. 71 Things You Need to Know about the World

Penguin Random House, 2020

A fordítást szakmailag ellenőrizte Barotányi Zoltán

Harmadik kiadás

Copyright © Vaclav Smil, 2020

Original English language edition first published by

Penguin Books Ltd, London

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2021- 2024

Hungarian translation © 2021 dr. Kelemen László

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Stuart Wilson, Picador Art Department

Borítófotó © Jez Coulson/insight-visual.com

Szerzőfotó © Andreas Laszlo Konrath

ISBN 978-963-633-161-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Bevezetés

A számok nem hazudnak eklektikus könyv, amelynek témája az emberektől, a populációktól, az országoktól az energiafelhasználásig és a technikai fejlődésig terjed, valamint azokig a gépekig és szerkezetekig, amelyek a modern civilizációt meghatározzák. Ezen túlmenően az élelmiszerforrásainkra és étkezési lehetőségeinkre, továbbá környezetünk állapotára és annak romlására vonatkozó, tényeken alapuló perspektívák felvázolásával zárul. Ezek azok a fontos témák, amelyekkel az 1970-es évek óta megjelent írásaimban foglalkoztam.

A kötet mindenekelőtt a tények tisztázásáról szól. Ez nem is olyan könnyű, mint amilyennek látszik: miközben az internet tele van számokkal, ezek jó része nem köthető időponthoz, elavult, ismeretlen a forrása és gyakran megkérdőjelezhető a mennyiségek mértékegysége. Egy példa: a 2010-es francia GDP 2,6 billió (2,6 × 10^12) amerikai dollár volt. Ez az összeg a mostani névleges vagy az inflációval korrigált árfolyamon értendő? Amikor átváltották euróról dollárra, a szokásos valutaárfolyamot használták, vagy a vásárlóerő-paritást? Mindezt honnan lehetne megtudni?

A fentiekkel ellentétben a kötetben szereplő összes szám négy típusú elsődleges forrásból származik: a globális szervezetek{1} által közölt világstatisztikákból, a nemzeti intézmények évkönyveiből,{2} nemzeti hivatalok által összeállított történelmi statisztikákból{3} és tudományos folyóiratok{4} közleményeiből. Az adatok kis része ered tudományos monográfiákból, nagy tanácsadó irodák (amelyek jelentéseik megbízhatóságáról ismertek) legújabb tanulmányaiból vagy az olyan, régóta pontosan dolgozó szervezetek közvélemény-kutatásaiból, mint amilyen a Gallup vagy a Pew Research Center.

Hogy megértsük, valójában mi történik a világban, a következő lépésben a számokat megfelelő – történelmi és nemzetközi – kontextusban kell értelmeznünk. Ha például a történelmi összefüggésekből indulunk ki, akkor az energia tudományos egysége 1 joule, és a fejlett országok gazdasága egy főre vetítve évi 150 milliárd joule (azaz 150 gigajoule) elsődleges energiát használ fel (összehasonlításul: egy tonna nyersolaj 42 gigajoule). Ugyanakkor Afrika legnépesebb (és olajban, illetve földgázban leggazdagabb) országában, Nigériában az átlagfelhasználás csupán 35 gigajoule. A különbség elképesztő, hiszen Franciaország vagy Japán közel ötször ennyi energiát használ fel lakosonként, de a szakadék valódi nagyságát a történelmi összehasonlítás világítja meg: Japán 1958-ban (egy „afrikai emberöltővel” ezelőtt) használt ennyi energiát, Franciaország pedig már 1880-ban, és így Nigéria két emberöltővel kerül a franciák mögé az energiafelhasználása alapján.

Nem kevésbé figyelemreméltó a jelenleg fennálló nemzetközi különbségek mértéke. Amerika és a Szubszaharai Afrika csecsemőhalandósági adatainak összehasonlításakor hatalmas eltérést tapasztalunk, de ezt is vártuk. Az sem meglepő, hogy az Egyesült Államok nem fér be a 10 legkedvezőbb csecsemőhalandósági mutatókkal rendelkező ország közé, ha figyelembe vesszük a lakossága diverzitását és a kevésbé fejlett országokból érkező bevándorlók nagy számát. Azt azonban kevesen tudják, hogy még a legjobb 30 közé sem kerül be!{5} A meglepő tény ismeretében óhatatlanul felmerül a kérdés, hogy mi ennek az oka, a válaszhoz pedig ki kell nyitnunk a szociális és gazdasági szempontok univerzumának kapuját. Több (egyedi vagy komplex statisztikák részét képező) adat pontos megértéséhez alapvető tudományos és matematikai ismeretekre is szükség van.

A hosszúság (távolság) a legkönnyebben felfogható mennyiség. A legtöbben nagyjából tudják, hogy mekkora 10 centiméter (körülbelül egy felnőtt ökölbe szorított kezének szélessége kifelé fordított hüvelykujjal), egy méter (durván egy átlagos férfi derékmagassága) vagy egy kilométer (egypercnyi autózás városi forgalomban). A közismert sebességekkel (távolság/idő) sincs gond: a gyors gyaloglás sebessége 6 km/h, az Intercity expresszvonatoké 300 km/h, az erős magasabb légköri futóáramlás (jet stream) által „megtolt” utasszállító repülőgépeké pedig 1000 km/h. A tömeget nehezebb „érezni”: egy újszülött súlya{6} általában kisebb 5 kilogrammnál, egy őzé 50-nél, egy harckocsié 50 tonnánál, egy Airbus A380-as legnagyobb felszállótömege valamivel több 500 tonnánál. A térfogat ugyanilyen bonyolult lehet: egy kis személygépkocsi üzemanyagtartálya nem egészen 40 literes, egy nem túl nagy amerikai ház légterének térfogata legfeljebb 400 köbméter. Az energiára és a teljesítményre (joule-ra és wattra), valamint az áramerősségre és az elektromos ellenállásra (amperre és ohmra) nehéz ráérezni, ha az ember nem dolgozik velük naponta, így a relatív összevetés (mint például az afrikai és az európai energiafelhasználás közti szakadék érzékeltetése) jóval könnyebbnek mutatkozik.

A pénz másféle kihívásokat jelent. A legtöbb ember tisztában van jövedelme vagy megtakarítása viszonylagos értékével, de a nemzeti és nemzetközi történelmi összehasonlításhoz figyelembe kell venni az inflációt, illetve a nemzetközi összehasonlításokhoz az ingadozó valutapiaci árfolyamokat és a változó vásárlóerőt.

Emellett bizonyos kvalitatív eltéréseket számokkal sem lehet érzékeltetni, és ez különösen fontos az élelmiszerek, valamint az étrendre vonatkozó preferenciák esetében. Például 100 gramm étel szénhidrát- és fehérjetartalma nagyon hasonló lehet, de ami egy atlantai szupermarketben még elmegy kenyérnek (műanyag zacskóba csomagolt, szeletelt, négyzet alakú dolgok), azt – szó szerint – egy óceán választja el attól, amit egy maître boulanger vagy egy Bäckermeister{7} tesz ki lyoni vagy stuttgarti pékségében.

Ahogy nőnek a számok, úgy a nagyságrendek (tízszeres különbségek) beszédesebbek lesznek a pontos adatoknál: az Airbus A380-as egy nagyságrenddel nehezebb egy harckocsinál; a sugárhajtású utasszállító repülőgép egy nagyságrenddel gyorsabb egy autópályán haladó autónál; és egy őz egy nagyságrenddel nehezebb egy kisbabánál. Ha a Nemzetközi Mértékegységrendszer szerinti hatványkitevőket és többszörösöket használunk, az újszülött tömege kisebb 5 × 10^3 grammnál, azaz 5 kilogrammnál; az Airbus A380-asé pedig több 5 × 10^8, azaz 500 millió grammnál. Az sem segít, hogy ha a számok tényleg nagyok, akkor az európaiak (élükön a franciákkal) a tudományos jelölésekből indulnak ki, és a 10^9-t nem az angol nyelvben erre használt billion szóval fejezik ki, hanem (vive la différence!) azt mondják, hogy un milliard, ami gyakran félreértést okoz. A világon hamarosan 8 milliárd (8 × 10^9) ember él majd; 2019-ben a világgazdaság (nominálisan) 90 billió (90 × 10^12, azaz 9 × 10^13) amerikai dollárt termelt, és 500 milliárdszor milliárd (500 × 10^18, azaz 5 × 10^20) joule energiát használt fel.

A jó hír az, hogy ezeket a nehézségeket sokkal könnyebb legyűrni, mint azt a legtöbben gondolják. Tegyük fel, hogy ön mindennap néhány percre leteszi a mobiltelefonját (nekem sohasem volt, és a hiányát sem éreztem), és megpróbálja megbecsülni az önt körülvevő tárgyak méretét és a távolságokat – például az öklével (emlékeztetőül: durván 10 centiméter széles) –, majd (miután ismét felvette a telefont) GPS-szel. Megpróbálhatja kiszámítani az ön által használt tárgyak térfogatát is (az emberek mindig alulbecsülik a hosszú, vékony objektumokét). Kifejezetten szórakoztató lenne, ha a legfrissebb nemzetijövedelem-adatok elolvasásakor kiszámítaná a milliárdosok és az Amazon.com csomagolómunkásainak jövedelme közti különbséget (hány nagyságrenddel tér el az éves bevételük?), vagy az átlagos egy főre jutó nemzeti jövedelmek összehasonlítását megnézve felbecsülné a különbségeket (hány nagyságrenddel jobb az Egyesült Királyságé Ugandáénál?). Ezek a mentális gyakorlatok lehetővé teszik, hogy közel kerüljön a környező világ fizikai realitásaihoz, miközben jól megdolgoztatja az idegei közötti szinapszisokat. A számok megértéséhez egyszerűen csak némi erőfeszítés kell.

Remélem, ez a könyv segít az olvasónak megismerni világunk valódi állapotát. Bízom benne, hogy képes lesz meglepetést okozni, bámulatba ejteni az olvasót, aki elámul majd az emberiség kivételes tulajdonságain, leleményességén és a megértés iránti vágyán. Nem csupán azt szeretném demonstrálni, hogy a számok nem hazudnak, de azt is meg akarom mutatni, miféle igazságot közvetítenek.

Egy utolsó megjegyzés a kötet adatairól: ha nem jelzem külön, minden dollárban megadott összeget USA-dollárban értek, és minden mennyiséget metrikus mértékegységben adok meg, eltekintve néhány olyan, indokoltan használt kivételtől, mint a tengeri mérföld vagy az amerikai fűrészáruknál használt hüvelyk.

Vaclav Smil

Winnipeg, 2020

Emberek
Világunk lakói

Mi történik,
ha kevesebb gyermek születik?

A teljes termékenységi arányszám (total fertility rate, TFR) azt adja meg, hogy hány gyermeket szül egy asszony az élete során. Ennek legnyilvánvalóbb fizikai korlátja az élet termékeny (az első havivérzéstől a menopauzáig tartó) szakaszának hossza. Az iparosodás előtti társadalmakban az első menstruáció körülbelül a 17. életévben következett be, ami a mai nyugati világban 13 éves korra csökkent, miközben a klimaktérium (a változókor) kezdete kissé feljebb, valamivel az 50. életév fölé tolódott. Ennek eredményeként a termékenység tipikus hossza mintegy 38 év, szemben a hagyományos társadalmak 30 esztendejével.

Egy nő életének termékeny éveiben mintegy 300-400 petesejt érik be. Minthogy minden terhesség alatt 10 ovuláció esik ki, és terhességenként további 5-6 peteérést le kell számítanunk, hiszen a hagyományos, hosszú szoptatás időtartama alatt csökken a fogamzás esélye, ezért a maximális termékenységi arány körülbelül kéttucatnyi terhesség lehet. Az ikerszülések miatt egy nő 24 gyermeknél többnek is életet adhat, amit a 30-nál több gyermeket szülő asszonyokról szóló történelmi feljegyzések is megerősítenek.

Ám a születésszabályozás eszközeivel nem élő társadalmakban a TFR csúcsértéke ennél sokkal alacsonyabb a vetélések, a halvaszületések és a várandós anyák idő előtti halála miatt.

Ezek a realitások 7-8 körüli értékre csökkentik a teljes populációra érvényes maximális TFR-t; ténylegesen ez az arány volt a jellemző valamennyi kontinensen a 19. században, Ázsia bizonyos részen még két generációval ezelőtt is, sőt még ma is ugyanezt látjuk a Szaharától délre. Nigerben például 7,5 – és ez jóval kisebb az ott kívánatosnak tartott családméretnél. Amikor a nigeri nőket megkérdezték, kiderült, hogy 9,1-es átlagot tartanának ideálisnak. Ám a TFR ebben a régióban is csökkent (jóllehet még mindig magas, a legtöbb ottani országban 5–6 közötti érték), a világ többi részére pedig a mérsékelt, alacsony vagy szélsőségesen alacsony termékenységi arány jellemző.

Az új világ felé vezető átalakulás eltérő időpontokban kezdődött, nemcsak a különböző régiók között, hanem azokon belül is: Franciaország jóval Olaszország előtt járt, Japán pedig jóval Kína előtt – mígnem a kommunista Kína végül drasztikus lépéseket tett annak érdekében, hogy 1-re csökkentse a családonként vállalható gyermekek számát. A kevesebb gyermek iránti vágy hajtóerőiként az alábbi, gyakran erős szinergikus kacsolatban álló tényezők sorolhatók fel: az életszínvonal fokozatos emelkedése, a mezőgazdasági munka gépesítése, az állati és az emberi munkaerő helyettesítése gépekkel, a nagyarányú iparosodás és urbanizáció, a városokban a nők növekvő száma a városi munkaerőn belül, az oktatás színvonalának általános javulása, a jobb egészségügyi ellátás, az újszülöttek magasabb túlélési aránya és az államilag garantált nyugdíj.

A mennyiségre irányuló történelmi törekvés átfordult – néha gyorsan – a minőség irányába: a magasabb fertilitás előnyei (a túlélés biztosítása a nagy csecsemőhalandóság közepette; a járulékos munkaerő-utánpótlás; az időskorúakról való gondoskodás biztosítása) csökkentek, majd megszűntek. A kisebb családok többet invesztáltak gyerekeikbe és az életminőségük javításába, ami általában a jobb táplálék előteremtésével kezdődik (több hús és gyümölcs; gyakoribb házon kívüli étkezés) és a nagy családi autókkal („utcai terepjárók”), valamint a távoli trópusi tengerpartokra repüléssel végződik.

Mint az a társadalmi és technikai átalakulásoknál megfigyelhető, az úttörőknek sok idejükbe telt megvalósítani a változást, míg a később alkalmazkodók némelyike már két nemzedék alatt végigvitte a folyamatot. Dánia két évszázad alatt váltott magasról alacsony termékenységre, Svédországnak körülbelül 170 évre volt szüksége. Ezzel szemben Dél-Korea a 6 feletti TFR-értéket mindössze 30 év alatt csökkentette le utánpótlási szintre, és Kínában már az egygyermekes törvény bevezetése előtt 6,4-ről 2,6-re csökkent 1962 és 1980 között. A legkevésbé várt rekorder azonban Irán. Amikor 1979-ben megdöntötték a monarchiát, és Homeini ajatollah visszatért a száműzetésből, hogy megteremtse a teokráciát, az ország termékenységi rátája 6,5 körül alakult, de 2000-re utánpótlási szintre süllyedt, és azóta is tovább csökken.

A fertilitás utánpótlási szintje az az érték, amely stabilan állandó szinten tartja a populációt. Ez nagyjából 2,1 – az egytizedre azok miatt a lányok miatt van szükség, akik nem érik meg a fogamzóképes életkort. Egyetlen ország sem tudja megállítani a termékenység csökkenését az utánpótlási szinten, és elérni, hogy a lakosságszáma állandó maradjon. Az emberiség egyre nagyobb hányada él olyan társadalmakban, amelyekben a TFR az utánpótlási szint alatt van. 1950-ben az emberek 40 százaléka élt olyan országban, ahol a termékenységi arány 6 felett alakult, és a világátlag 5 volt. 2000-ben már csak a globális populáció 5 százaléka élt 6 feletti termékenységgel rendelkező országokban, és a világátlag (2,6) az utánpótlási szint közelébe ért. 2050-re az emberiség közel háromnegyede él majd az utánpótlási érték alatti országokban.

Ez a csaknem globális átalakulás óriási demográfiai, gazdasági és stratégiai következményekkel járt. Csökkent Európa fontossága (1900-ban még itt élt a világ lakosságának 18 százaléka; 2020-ban már csak 9,5), és Ázsia felemelkedett (2020-ban a világ népességének 60 százalékával), azonban a magas regionális termékenységi arány garantálja, hogy a 2020 és 2070 közötti 50 évben a világ összes születésének 75 százaléka Afrikában zajlik majd le.

Mit tartogat a jövő az olyan országok számára, amelyekben a termékenység az utánpótlási szint alá csökkent? Ha a nemzeti arány ennek közelében marad (nem megy 1,7 alá – Franciaországban és Svédországban 1,8 volt 2019-ben), akkor jó esélyük van az esetleges jövőbeni növekedésére. Ha 1,5 alá csökken, akkor egyre valószínűtlenebb egy ilyen fordulat – 2019-ben rekordszinten alacsony, 1,3 volt Spanyolországban, Olaszországban és Romániában; Japánban, Ukrajnában, Görögországban és Horvátországban pedig 1,4.{8} Úgy tűnik, hogy a populáció fokozatos csökkenése (annak minden szociális, gazdasági és stratégiai következményével együtt) jelenti Japán és sok európai ország jövőjét. Mindeddig úgy tűnik, semmilyen születésszám-növelést elősegítő kormányzati politika nem hozott jelentős fordulatot, és az egyetlen nyilvánvaló lehetőség a népességszám csökkenésének megállítására az, ha megnyitják a kapukat a bevándorlók előtt – ám ez aligha valószínű.

Az életminőség legjobb indikátora? –
Tegyünk egy próbát a csecsemőhalandósággal!

Az emberi életminőség legbeszédesebb mérőszáma után kutatva a közgazdászok – akik mindig készek mindent a pénzre visszavezetni – előszeretettel támaszkodnak az egy főre jutó bruttó hazai termékre (angolul gross domestic product, GDP) vagy a rendelkezésre álló, azaz az ország polgárai által adott évben elkölthető jövedelemre mint mutatóra. Mindkét mérce nyilvánvalóan megkérdőjelezhető. A GDP azokban az országokban is emelkedik, amelyekben a növekvő erőszak erőteljesebb törvényi szabályozást, nagyobb biztonsági beruházásokat és gyakoribb kórházi ápolást tesz szükségessé; az átlagos rendelkezésre álló jövedelem semmit sem árul el a gazdasági egyenlőtlenségekről vagy a hátrányos helyzetű családok köré vont szociális hálóról. Ám ezekkel a számokkal ezzel együtt is elég jól rangsorolhatók az országok. Nem túl sokan szeretnének Irakban élni (ahol 2018-ban 6000 dollár/fő körül volt a nominális GDP), ellentétben Dániával (ahol 2018-ban 60 000 dollár / fő). Emellett Dániában az átlagos életminőség nyilvánvalóan jobb, mint Romániában – noha mindkét ország EU-tag, az előbbiben 75 százalékkal magasabb az átlagos rendelkezésre álló jövedelem, mint az utóbbiban.

1990 óta mint legelterjedtebb alternatívát az emberi fejlettségi indexet (angolul Human Development Index, HDI) használják, mert ez a többváltozós mérőszám jobb mutatónak bizonyult. A HDI a születéskor várható élettartamot és az oktatás szintjét (a várhatóan iskolában töltött évek átlagát) összefüggésbe hozza az egy főre jutó nemzeti jövedelemmel – így viszont ez a mutató (nem meglepő módon) szorosan összefügg az egy főre jutó GDP értékével, következésképpen ez a változó hozzávetőleg ugyanolyan jó életminőség-mutató, mint a kidolgozottabb index.

Az életminőségek összehasonlításához én az egyváltozós, gyors és sokatmondó csecsemőhalandóságot választottam. Ez a szám azt adja meg, hogy 1000 élveszületésből hány gyermek hal meg élete első évében.

A csecsemőhalandóság azért erős indikátor, mert lehetetlen alacsony értéket elérni úgy, hogy ne teljesüljenek bizonyos kritikus feltételek, amelyek a jó életminőség meghatározói. Ezek a jó általános egészségügyi ellátás mellett különösen a megfelelő szülés előtti és körüli gondozás, az újszülöttgondozás, az anya és a csecsemő helyes táplál(koz)ása, a megfelelő és higiénikus életkörülmények, a hátrányos helyzetű családok szociális támogatása. Emellett olyan releváns kormányzati és magánkiadások, olyan infrastruktúra és jövedelem szükségesek hozzá, amelyek fenntarthatóvá teszik mindezek alkalmazását és elérhetőségét. Ilyen módon ez az egy változó kifejezi az élet legkritikusabb első évének túléléséhez szükséges valamennyi előfeltételt.

Az iparosodás előtti társadalmakban a csecsemőhalandóság egyetemlegesen és brutálisan magas volt: Nyugat-Európában és az Egyesült Államokban még 1850 körül is 200-300 körül alakult (azaz a gyermekek egyötöde-egyharmada meghalt élete 365. napja előtt). 1950-re a Nyugat átlaga 35-65-re csökkent (tehát durván csak minden huszadik újszülött halt meg az első életévében), és mára a tehetősebb országokban 5 alá süllyedt (magyarán 200-ból csak egy csecsemő nem éri meg az első születésnapját). Ha nem számítjuk az önálló törvényhozással rendelkező kis államokat – Andorrától és Anguillától Monacóig és San Marinóig –, akkor ahhoz a csoporthoz, amelyben 1000 élve születésre 5-nél kevesebb újszülötthalál jut, mintegy 35 ország tartozik Japántól (2) Szerbiáig (ahol kicsivel 5 alatt van),{9} és a listavezetők világosan érzékeltetik, miért nem használható a mérőszám leegyszerűsítő rangsorolásra anélkül, hogy a szélesebb demográfiai körülményeket is figyelembe vennénk.

A legalacsonyabb csecsemőhalandósággal rendelkező országok többnyire kicsik (10 millió, sőt általában inkább 5 millió alatti populációval), a világ leghomogénebb nemzetei (Ázsiában Japán és Dél-Korea, Európában Izland, Finnország és Norvégia) tartoznak közéjük, és legtöbbjüknél alacsony a szülések száma. Nyilvánvaló, hogy sokkal nehezebb nagyon alacsony csecsemőhalandóságot elérni és fenntartani a nagyobb, heterogén társadalmakban, amelyekben magas a szegényebb országokból bevándoroltak és így a szülések száma is. Ennek eredményeként nehéz lenne az izlandi arányt (3) reprodukálni Kanadában (itt 5 a csecsemőhalandósági arány), ahol százszor annyian élnek, és évente körülbelül annyi újonnan érkezőt fogad be (számos, többnyire alacsony jövedelmű ázsiai országból), mint ahányan Izlandon összesen laknak. Ugyanez a realitás az Egyesült Államokban is, de ott a relatíve magasabb csecsemőhalandóságot (6) kétségkívül erősen befolyásolják a nagyobb gazdasági egyenlőtlenségek (amelyek Kanadára is jellemzőek, de valamivel kevésbé).

Ebben az értelemben a csecsemőhalandóság pontosabb életminőségi mutató, mint az átlagjövedelem vagy a HDI, de még ez is csak korlátozásokkal igaz: önmagában egyetlen mérőszám sem teljesen kielégítő egy nemzet életminőségének pontos jellemzésére. Mindenesetre az biztos, hogy a csecsemőhalandóság tucatnyi, Szaharától délre fekvő afrikai országban elfogadhatatlanul magas marad. Az ő számaik (1000-ből több mint 60) nagyjából megegyeznek Nyugat-Európa mintegy száz esztendővel ezelőtti adataival. Ez az időtáv jól érzékelteti ezeknek a nemzeteknek a fejlettsége között mutatkozó szakadékot.

A legjobban megtérülő befektetés: a védőoltás

A fertőző betegségek miatt a csecsemő- vagy gyerekkorban bekövetkező halál talán még mindig a modern világ egyik legkegyetlenebb, ugyanakkor az egyik legkönnyebben megelőzhető tragédiája. Az idő előtti elhalálozás megakadályozásához szükséges intézkedéseket képtelenség a fontosságuk szerint rangsorolni: a tiszta ivóvíz és a kielégítő táplálkozás ugyanolyan fontos, mint a betegségek megelőzése és a megfelelő higiénia biztosítása. Ám ha a várható haszon és a ráfordítás arányából indulunk ki, a vakcináció lesz az egyértelmű győztes.

A modern védőoltások kezdetei a 18. századra tehetők, amikor Edward Jenner elkészítette himlő elleni vakcináját. A kolera és a pestis ellen már az első világháború előtt léteztek oltások, a tuberkulózis, a tetanusz és a diftéria ellen pedig a második világháborút megelőzően. A háború utáni nagy áttörések közé tartozik a pertusszisz (szamárköhögés) és a poliomielitisz (járványos gyermekbénulás) elleni védőoltások rutinszerűvé válása. A mai általános gyakorlat az, hogy minden gyermeket beoltanak diftéria (torokgyík), pertusszisz, tetanusz, poliomielitisz, továbbá az agyhártya-, középfül- és tüdőgyulladást okozó Haemophilus influenzae nevű baktérium B-típusa ellen. Az első vakcináció a születés utáni 6. héten, a következő kettő 10, illetve 14 hetes korban történik. Az öt oltóanyag mindegyikét tartalmazó oltás egy adagjának ára egy dollár alatt van, és minden beoltott gyermek csökkenti az infekció esélyét a nem beoltottaknál is.{10}

Mivel ez a realitás, így mindig is világos volt, hogy a védőoltások haszon-költség aránya rendkívül magas, bár nem könnyű számszerűsíteni. Ám hála egy 2016-ban végzett vizsgálatnak, amelyet a Bill & Melinda Gates Alapítvány támogatásával az Egyesült Államok baltimore-i, bostoni és seattle-i egészségügyi szakemberei végeztek külföldi szakértők bevonásával, végre meg tudjuk mérni a megtérülést. A tanulmányban annak a beruházásnak a hasznára koncentráltak, amelyre a tervezett oltási lefedettség eléréséhez szükség volt csaknem 100 alacsony és közepes jövedelmű országban az évszázad második tíz évében – azaz az „oltások évtizedében”.

A haszon-költség arány kiszámításához egyfelől a vakcinák árát, valamint a beszerzés és a szállítás költségeit vették alapul, másrészt azt a költségcsökkenést, amelyet a morbiditási és mortalitási arány vélhető javításával el lehet érni. Kiderült, hogy minden védőoltásra költött dollárral várhatóan 16 dollárt lehet megtakarítani az egészségügyi kiadásokban, a kiesett bérekben, illetve a megbetegedések és halálesetek miatt csökkenő termelékenységben.

Amikor az elemzést nemcsak a haszon-költség vizsgálatra korlátozták, hanem kiterjesztették a szélesebb körű gazdasági előnyökre, a nettó haszon-költség ráta több mint kétszer magasabbnak bizonyult – sőt elérte a 44-szeres értéket (a bizonytalansági tényezőket is figyelembe véve 27 és 67 között alakult). A legkifizetődőbbnek a kanyaró megelőzése bizonyult 58-szoros megtérüléssel.

Gatesék alapítványa a 44-szeres rátáról levélben értesítette Warren Buffettet, az alapítvány legnagyobb külső támogatóját – nyilván őt is lenyűgözte a befektetés megtérülésének mértéke!

Azért akad még tennivaló. A több nemzedék óta tartó fejlődés következtében a magas jövedelmű országok oltási lefedettsége csaknem teljes – körülbelül 96 százalékos –, és nagy haladást értek el az alacsony jövedelmű nemzetek körében is, ahol a 2000-es, mindössze 50 százalékos lefedettséget 2016-ra 80 százalékra emelték.

A legnehezebb feladat a fertőző betegségek teljes megszüntetése lenne. Ennek a kihívásnak a nagyságát valószínűleg a járványos gyermekbénulás illusztrálja legjobban: 1985-ben még világszerte 400 ezer megbetegedést jelentettek, 2000-ben már 100-nál kevesebbet, de 2016-ban még mindig 37 eset fordult elő Nigéria, Afganisztán és Pakisztán erőszak sújtotta térségeiben. Emellett, mint azt újabban az Ebola-, a Zika- és a Covid-19-vírus példája mutatja, új fertőzések jelennek meg. Még mindig a vakcinák jelentik a legjobb módszert arra, hogy visszaszorítsuk őket.

{1} Ezek az Eurostattól és a Nemzetközi Atomenergia-ügynökségtől A világ népesedési kilátásai című ENSZ-kiadványig és az Egészségügyi Világszervezetig terjednek.

{2} Rendkívüli részletességük és pontosságuk miatt két kedvencem a Japán statisztikai évkönyv és az Egyesült Államok Mezőgazdasági Minisztériumának Nemzeti Mezőgazdasági Statisztikai Szolgálata.

{3} Ideértve a példaértékű Historical Statistics of the United States, Colonial Times to 1970 (Az Egyesült Államok történelmi statisztikái a gyarmati időszaktól 1970-ig) és a Japán történelmi statisztikák című kiadványokat.

{4} Ezek a Biogerontologytól az International Journal of Life Cycle Assessment (Az életciklus-felmérés nemzetközi lapja) című folyóiratokig terjednek.

{5} 2018-ban a 36 OECD-ország listájának 33. helyén állt.

{6} A fizikában a tömeg egy adott test sohasem változó tulajdonsága, és a test tehetetlenségét méri. A súly ezzel szemben az az erő, amellyel az adott testet a Föld gravitációs ereje vonzza. A köznapi nyelvben a két szót – pontatlanul – egymás szinonimájaként használják. Amikor a kötetben a köznapi értelmezéshez hasonlóan a „súly” szerepel (ritkán), akkor is tömegről van szó. – A ford.

{7} Maître boulanger, Bäckermeister: pékmester franciául és németül. – A ford.

{8} Magyarországon a 2000-es évek elején mérték a legalacsonyabb, 1,3 körüli TFR-t, majd 2019-re 1,51-re emelkedett. – A ford.

{9} 2017-ben a magyar országos átlag 3,6 volt. – A ford.

{10} A felsoroltak mellett Magyarországon kötelező még a következő kórképek elleni vakcina is: tuberkulózis, kanyaró, mumpsz, rubeola. – A ford.