Borítószöveg

Vajon megváltozik az életed, ha valaki más cipőjébe bújsz?

Nisha Cantor a mérhetetlenül gazdag emberek fényűző életét éli egészen addig, míg a férje rá nem un, és ki nem semmizi őt. Nishát azonban nem olyan fából faragták, mint aki könnyen feladja: mindent megtesz, hogy visszaküzdje magát korábbi, csillogó helyzetébe, ám ez korántsem bizonyul olyan egyszerűnek, hisz a cipője sincs meg, ami az imént még a lábán volt...

Sam Kemp ugyanis – élete egyik legborúsabb pillanatában – véletlenül elvitte magával Nisha táskáját. Ám Samnek nemigen van ideje arra, hogy emiatt aggódjon, hiszen éppen azért küzd, hogy önmagát és a családját a felszínen tartsa. Amikor azonban felpróbálja Nisha méregdrága piros magas sarkúját, egyszer csak rádöbben, hogy valaminek változnia kell. És lehet, hogy ez a valami éppen ő maga...

Jojo Moyes, a Mielőtt megismertelek világhírű szerzőjének új regénye a véletlenek okozta sorsfordulatokról, a női szolidaritásról és az életünkbe a legjobb pillanatban beköszöntő második esélyről szól. A Valaki más cipőjében kedves, humoros, fordulatos történet arról, hogy néha egyetlen apróság is elég ahhoz, hogy az életünk másképp alakuljon.

Fordította

Getto Katalin

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jojo Moyes: Someone Else’s Shoes

Penguin Michael Joseph, London, UK, 2016

Copyright © 2016 Jojo’s Mojo Ltd.

Hungarian translation © 2023 Getto Katalin

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóillusztráció © Holly Ovenden

Művészeti vezető Jason Ramirez

ISBN 978-963-604-341-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján készítette Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

JWH-nek

1

Sam bámulja a lassan kivilágosodó mennyezetet, a légzésére figyel, ahogy az orvos javasolta, és igyekszik elejét venni annak, hogy a hajnali ötkor szokásos gondolatai egyetlen hatalmas, sötét felhővé sűrűsödjenek a feje felett.

Hatig számol, beszív, háromig benn tart, hétig számol, kifúj.

Egészséges vagyok, mondogatja magában. A családtagjaim is egészségesek. Már a kutya sem pisil be az előszobába. Van élelem a hűtőszekrényben, és még a munkám is megvan. Azonnal megbánja, hogy gondolatban odatette a megvan elé azt a méget, mert amikor a munkájára gondol, megint görcsbe rándul a gyomra.

Hatig számol, beszív, háromig benn tart, hétig számol, kifúj.

A szülei is élnek még. Bár ezt aligha lehet beleírni a hálanaplóba. Jaj, az anyja jövő vasárnap biztosan tesz majd néhány pikírt megjegyzést arról, hogy bezzeg Phil anyját meglátogatják, ugye? Valamikor a kortynyi sherry és a sűrű puding között érkezik majd a megjegyzés, éppolyan bizonyossággal, akár a halál, az adóbevallás és az állon növő apró szőrszálak. Elképzeli, ahogy udvarias mosoly kíséretében hárítja a támadást: Tudod, Anya, Nancy most veszítette el a férjét, ötvenévnyi házasság után. Mostanában kicsit egyedül érzi magát.

De akkor is folyton nála voltál, amikor még élt a férje, nem?, hallja anyja válaszát. Gyakran meglátogattad őt, amikor még élt, nem?

De igen, csakhogy akkor a férje éppen haldoklott. Phil szeretett volna a lehető legtöbb időt együtt lenni az apjával, mielőtt az jobblétre szenderül. Nem bulizni mentünk.

Azon kapja magát, hogy magában megint az anyjával hadakozik. Igyekszik megálljt parancsolni a gondolatainak, képzeletbeli dobozba zárni őket, ahogy egy cikkben olvasta, és rájuk szorítani a képzeletbeli fedelet. Csakhogy az a fedél sosem zár jól. Rájön, hogy mostanában sok ilyen képzeletbeli vitája van: Simonnal, a főnökével, az anyjával, vagy azzal a nővel, aki a minap valahol elébe tolakodott a sorban állásnál. A valóságban soha nem vív meg egyetlen hasonló vitát sem. Csak a fogát csikorgatja. És igyekszik egyenletesen lélegezni.

Hatig számol, beszív, háromig benn tart, hétig számol, kifúj.

Nem élek háborús övezetben, gondolja. Tiszta víz folyik a csapból, a boltok tele vannak élelemmel. Nincs bombázás, nincs lövöldözés. Nem éhezünk. Azért ez mégiscsak valami. De ha azokra a szegény gyerekekre gondol, akik valóban a háborús övezetben élnek, csípni kezdik a szemét a könnyek. A könnyek szüntelenül csípik a szemét. Cat mindig azt mondja, kérjen hormonterápiát, de még menstruál, sőt, időnként még a pattanásai is kijönnek, ami a legnagyobb igazságtalanság. Különben sincs ideje orvoshoz szaladgálni. Amikor legutóbb felhívta a rendelőt, képtelenek voltak két hétnél korábbi időpontot adni. És ha halálos beteg vagyok?, gondolta akkor, és képzeletben alaposan beolvasott az asszisztensnőnek.

A valóságban azonban csak annyit mondott:

– Hát az egy kicsit sokára lesz. De biztos nincs komoly bajom. Azért köszönöm.

Jobbra fordítja a fejét. Phil alszik, de még álmában is feldúlt az arca. Szeretné megsimogatni a haját, de mostanában, ha így tesz, Phil azonnal felriad, és olyan rémülten néz rá, mintha Sam fájdalmat okozott volna neki.

Ezért inkább összefonja a két kezét a mellén, igyekszik ellazulni. Egyszer azt hallotta valakitől, hogy a pihenés ugyanolyan jó, mint az alvás. Próbáld lecsendesíteni a gondolataidat, lazítsd el a tested. Hagyd, hogy végtagjaid izmaiból kioldódjon a feszültség, a lábujjaidtól egészen a combodig. Érezd, ahogy elnehezül a lábad. Érezd, ahogy a lazaság halad felfelé a bokádon, a térdeden, a csípődön át egészen a has…

Ó, hogy az a keserves, szól közbe egy belső hang. Háromnegyed hat. Akár fel is kelhetek.

– Nincs tej – mondja Cat. Vádlón mered a hűtő belsejébe, mintha azt várná, hogy attól mégiscsak lesz.

– Nem tudnál leugrani a boltba?

– Nincs időm – mondja Cat. – Muszáj megcsinálnom a hajam.

– Hát, sajnos, nekem sincs időm.

– Hogyhogy?

– Az edzőterembe megyek, meg a fürdőbe, tudod, a múltkor vettél nekem egy napijegyet. Egy kis gyúrás. Ma jár le a jegy.

– De hiszen azt egy éve kaptad! És ha dolgozni mész, akkor csak néhány órát tudsz maradni.

– Kicsit későn kaptam észbe. De legalább közel van az irodához. Egyszerűen nem volt időm.

Soha semmire nincs ideje. Folyton ezt mantrázza, meg azt, hogy „fáradt vagyok”. Senkinek sincs ideje. És mindenki fáradt.

Catnek felszalad a szemöldöke. Számára a testgyakorlás az első, messze megelőzi az olyan prózai szükségleteket, mint a pénz, a lakás vagy a táplálkozás.

– Mindig mondom, Anya, ha nem edzel, ne csodálkozz, hogy… – Cat alig titkolt viszolygással nézi anyját, akinek a derékbősége és a csípőmérete közötti különbség az utóbbi időben egyre inkább eltűnni látszik. Becsukja a hűtő ajtaját. – Csak azt nem tudom, Apa miért nem képes venni néha egy doboz tejet.

– Írd fel neki egy cetlire – mondja Sam, miközben összeszedi a holmiját. – Talán ma jobban érzi magát.

– Ja, és talán piros hó is esik.

Cat olyan pöffeszkedve csoszog ki a konyhából, ahogy csak egy tizenkilenc éves lány képes. Sam egy perc múlva már hallja is a hajszárító dühödt zúgását, és tudja, hogy a ledobott holmit majd megint neki kell visszavinnie Cat szobájából a fürdőszobába, ahova való.

– Amúgy azt hittem, már nem iszol tehéntejet – kiáltja a lépcső aljáról.

A hajszárító elhallgat.

– Most már tényleg kezdesz idegesíteni – hangzik a válasz.

Sam előkotorja a fürdőruháját a fiók mélyéről, és a fekete sporttáskába gyömöszöli.

Amikor a szexi mamik megérkeznek, éppen a nedves fürdőruháját hámozza magáról. Egy pillanat alatt körülveszik, a bőrük fényes, feszes, hangosan csevegnek, hangjuk felveri az öltöző áporodott csendjét, ahogy a feje felett kiabálnak át egymásnak. Mintha ő ott sem lenne. Sam érzi, hogy a húsz leúszott hossz nyomában járó rövid életű lelki béke egy pillanat alatt elpárolog. Egy óra elég volt hozzá, hogy rájöjjön, voltaképpen mindig utálta az efféle helyeket: a kemény izmú testek terrorját, a félreeső zugokat, amelyekben az övéhez hasonló, löttyeteg testek igyekeznek elbújni. Ezerszer elment az edzőterem előtt, azon tanakodva, bemenjen-e, vagy sem. Most rájön, az ilyen nők miatt aztán rosszabbul érzi magát a bőrében, mintha be se tette volna ide a lábát.

– Utána megiszunk egy kávét, Nina? A Space NK mögött nyílt egy cuki kis kávézó, gondoltam, benézhetnénk. Tudod, ahol poké tálat is lehet kapni.

– Szupi! De tizenegyre el kell mennem. Fogszabályzásra viszem Leonie-t. Ems? Jössz?

– Jó, hogy! Ma csajos nap van!

Az ilyen nők márkás sportöltözéket hordanak, a frizurájuk mindig tökéletes, és szabadidejük van, amibe a kávézás is belefér. Az ilyen nőknek még a sporttáskájuk is márkás, nem úgy, mint az övé, ami hamisítvány, Marc Jacobs-koppintás; a férjeik, akik olyan neveket viselnek, mint Rupe meg Tris, reggelenként hanyag mozdulattal lökik oda a vaskos apanázzsal bélelt borítékot a Conran Shopban vásárolt konyhaasztal csillogó lapjára. Az ilyen nők hatalmas terepjárókkal furikáznak, melyek véletlenül sem sározódnak be, egymás mellett állítják le a kocsijukat az út szélén, macikávéért ugráltatják a pultoslányt a nyafogó csemetéjük számára, és ciccegnek, ha a kávé nem felel meg pontosan a kívánalmaiknak. Ők nem hevernek álmatlanul az ágyukban hajnali négyig a villanyszámlán rágódva, nem rándul össze a gyomruk, amikor a fényes öltönyben feszítő főnöküknek köszönnek reggelenként, aki alig titkolt megvetéssel néz végig rajtuk.

Az ő férjük nem lófrál délig pizsamaalsóban, és nem néz úgy a feleségére, mint az űzött vad, amikor az meg meri kérdezni, nem kéne-e még egyszer mepróbálkoznia azzal az álláskereső applikációval.

Sam abban a korban van, amikor a rossz dolgok valahogy egyre szaporodnak, egyre mélyülnek, mint a két szemöldöke közötti árok vagy maga a szorongás; a jó dolgok viszont – a biztos munkahely, a boldog házasélet, az álmok – mintha észrevétlenül sodródnának tova.

– El nem tudod képzelni, hogy felmentek idén az árak a Le Méridienben – mondja az egyik nő. Előrehajolva törli melírozott tincseit. Samnak oldalaznia kell, hogy ne érjenek egymáshoz.

– Ne is mondd! Mauritiuson akartam szállást foglalni karácsonyra; a villa, ahol meg szoktunk szállni, negyven százalékkal lett drágább.

– Felháborító!

Tényleg felháborító, gondolja Sam. De szörnyű dolgotok van. Eszébe jut a lakóautó, amit Phil két éve vásárolt azzal, hogy majd helyrepofozza.

– Hétvégenként lemehetünk a tengerhez – mondta akkor vidáman Phil, és kedvtelve nézegette a hatalmas járgányt, amely egészen eltorlaszolta a kocsifelhajtót, és amelynek oldalán óriási napraforgókat ábrázoló matricák virítottak. A hátsó lökhárító kicserélésénél sosem jutott tovább. A Vérengzés Éve után hozzá sem nyúlt; a kocsi ott állt a ház előtt, hogy a maga irritáló módján naponta emlékeztesse őket arra, mit veszítettek.

Sam felrángatja a bugyiját, a fürdőlepedővel takargatva sápadt bőrét. Ma négy tárgyalása is lesz, fontos ügyfelekkel. Fél óra múlva találkozó Teddel és Joellel, a Print and Transporttól. Fontos üzleteket kell megszerezniük; talán a mai nap sikerétől függ, hogy Sam megtarthatja-e az állását. Talán mindannyiuk állása ettől függ.

Szóval alig van rajta egy kis nyomás, igazán.

– Szerintem idén a Maldív-szigetekre megyünk. Tudod, mielőtt elsüllyed az egész.

– Azt jól teszitek! Mi imádtuk. Milyen kár, hogy ezek mind így süllyednek!

Egy másik nő nyomakodik Sam mellé, hogy kinyissa a szekrényét. Sötét hajú, akárcsak Sam, talán néhány évvel fiatalabb, de feszes izmain látszik, hogy a gyúrás és a bőrápolás a napi rutinjához tartozik. Még az illatán is érződik a gazdagság, mintha a pórusaiból is a jólét aromája párologna.

Sam szorosabbra húzza a törölközőt színtelen, gödröcskés bőre felett, és igyekszik feltűnés nélkül átmenni a szomszédos helyiségbe, hogy megszárítsa a haját. Mire visszatér, a nők már nincsenek ott. Megkönnyebbülten felsóhajt, lezöttyen a nedves padra. Megfordul a fejében, hogy egy fél órára egyszerűen ledobja magát valamelyik fűtött, márványból készült pihenőágyra, amelyek ott állnak a sarokban. Már a gondolat is gyönyörűséggel tölti el: fél órát heverni az áldott csendben.

A kabátja zsebében zümmögni kezd a telefonja. A kabát a mögötte lévő szekrényben lóg, Sam a zsebébe nyúl, kiveszi a telefont.

Kész vagy? Mi itt vagyunk.

Micsoda?! Csak délután megyünk Framptonékhoz.

Simon nem mondta? Áttették 10-re.
Siess, indulnunk kell!

Rémülten pillant a telefon kijelzőjére. Ezek szerint huszonhárom perce van, hogy odaérjen az első megbeszélésre. Hangos nyögéssel préseli bele magát a nadrágjába, felkapja a fekete sporttáskát a padról, és a parkoló felé csörtet.

A piszkosszürke furgon, oldalán a GRAYSIDE NYOMTATÁS felirat, duruzsoló motorral várakozik a csapóajtó közelében. Sam csoszogva futni próbál: még mindig az edzőteremben használatos gumipapucs van a lábán. Majd holnap visszaviszi, gondolja, de máris bűntudatot érez, mintha súlyos kihágást követett volna el. A haja még mindig nedves egy kicsit. Enyhén szuszog a rohanástól.

– Azt hiszem, Simon téged hajkurász, szivi – mondja Tedd, amint beszáll a furgonba. Odébb csúszik az első ülésen, hogy helyet csináljon Samnek. Cigarettafüst és az Old Spice arcvíz illata lengi körül.

– Gondolod?

– Vigyázz vele. A találkozók időpontját mindig egyeztesd Genevieve-vel – mondja Joel, és erőteljesen elfordítja a kormánykereket. Rasztás tincseit ezúttal takaros lófarokba fogta, ezzel is jelezve, hogy fontos napnak néznek elébe.

– Mintha nem is ugyanaz az ember lenne, mióta ő lett a góré, igaz? – mondja Ted, amikor kihajtanak a főútra. – Mindenki tojáshéjon lépked körülötte.

Két üres papírzacskó hever a műszerfalon, a szélvédő előtt, porcukor csillog rajtuk, és Ted már nyújtja is Sam felé a harmadikat; hatalmas, még langyos lekváros fánk bújik meg benne.

– Tessék – mondja. – A bajnokok reggelije.

Nem kellene megenni. Legalább kétszer annyi kalóriát tartalmaz, mint amennyit az úszással elégetett. Sam szinte hallja, ahogy Cat rosszallóan felsóhajt. Egy pillanatig habozik, aztán a szájába tömi a fánkot, és lehunyt szemmel élvezi a meleg, édes nyalánkságot. Mostanában egyetlen alkalmat sem mulaszt el, amikor egy kis örömhöz juthat.

– Genevieve hallotta, hogy Simon megint elbocsátásokról beszélt valakivel telefonon – mondja Joel. – Azt mondja, amikor belépett az irodájába, a főnök másról kezdett el beszélni.

Valahányszor az „elbocsátás” szót hallja, amely úgy rebben ide-oda az irodában, mint egy foglyul ejtett molylepke, összeszorul a gyomra. Fogalma sincs, mihez kezdenek, ha ő is elveszti az állását. Phil nem hajlandó antidepresszánst szedni, pedig az orvos felírta neki. Állítólag álmos lesz tőle, pedig mindennap tizenegy után kel fel.

– Nem lesz abból semmi! – mondja Ted kevés meggyőződéssel. – Sam ma nagy üzletet csinál, igaz?

Sam csak ekkor eszmél rá, hogy mindketten őt nézik.

– Igen – mondja. – Aztán valamivel lelkesebben megismétli: – Persze!

Az ülés feletti kis tükörben megigazítja a sminkjét, halkan káromkodik, amikor Joel kátyúba hajt; megnyalja az ujját, azzal törli le az elmaszatolódott festéket. A haját igazgatja – egész jó lett, ahhoz képest, hogy be se szárította. Átfutja az iratokat, hogy ha kell, minden adatot kapásból tudjon idézni. Halványan emlékszik még azokra az időkre, amikor helyén volt az önbizalma, amikor azzal a jóleső tudattal lépett be valahova, hogy jól végzi a munkáját. Gyerünk Sam, kapard elő magadban azt, aki egykor voltál, noszogatja magát. Lerúgja a gumipapucsot, a sporttáskájába nyúl a cipőjéért.

– Öt perc múlva ott vagyunk – mondja Joel.

Ekkor ébred rá, hogy bár a sporttáska pontosan olyan, mint az övé – mégsem az övé. Ebben a táskában nem az ő kényelmes, fekete lapos sarkúja van, amely éppen megfelelő ahhoz, hogy a járdán trappoljon, meg nyomdai megbízásokról tárgyaljon benne. Ebben a táskában egy pár szédítő, vörös krokodilbőrből készült Christian Louboutin szandál lapul.

Döbbenten húzza elő a táskából, a vékony pánton lógázva próbálgatja szokatlan súlyát.

– Azannya! – pillant rá Ted. – Az első tárgyalás egy night-clubbal lesz?

Sam előrehajolva turkál a táskában, és a cipő párját, farmernadrágot, végül egy takarosan összehajtogatott Chanel blézert húz elő belőle.

– Szent ég! – kiáltja. – Ez nem az enyém. Valaki másnak a táskáját hoztam el. Vissza kell mennünk.

– Arra nincs idő – rázza a fejét Joel, mereven az útra szegezve tekintetét. – Így is épphogy odaérünk.

– De nekem kell a táskám!

– Bocs, Sam. Majd utána visszamegyünk érte. Vedd fel azt, amiben a kondiban voltál.

– Nem mehetek strandpapucsban üzleti tárgyalásra.

– Akkor azt húzd fel, amit találtál.

– Most viccelsz?

Ted kiveszi a cipőt Sam kezéből.

– Igaza van, Joel. Ez a cipő nem igazán… illik Samhez.

– Miért? Mi illik hozzám?

– Hát, valami… egyszerűbb. Szereted az egyszerű cuccokat, nem? – Elhallgat, majd hozzáteszi: – Az olyan… észszerű cuccokat.

– Tudod, mit mondanak az ilyen cipőkről? – kérdi Joel.

– Mit?

– Nem arra való, hogy felállj benne.

Egymást oldalba bökve vihorásznak.

Sam kikapja a cipőt Ted kezéből. Fél számmal lehet kisebb az ő méreténél. Beletuszkolja a lábát, becsatolja a pántot.

– Remek – nézegeti a lábát. – Úgy fogok kinézni benne, mint egy prosti. Így állítsak be Framptonékhoz?

– De legalább drága prostinak nézel ki – mondja Ted.

– Mi?

– Miért? Jobb, mintha olyan gyere-leszoplak-egy-ötösér típusnak látszanál, nem?

Sam megvárja, míg Joel végre abbahagyja a nevetést.

– Kösz szépen, Ted – mondja, és kibámul az ablakon. – Most már sokkal jobban érzem magam.

A találkozó nem az irodában zajlik, ahogy várta. Valami probléma adódott a Transportnál, ezért a rakodóudvarban kell parkolniuk, ahol Michael Framptonnak valami elromlott hidraulikus rendszerrel kapcsolatos munkát kellett felügyelnie. Sam óvatosan megpróbálkozik a járással az új cipőben, a nyitott saroknál kicsit fázik a lába. Azt kívánja, bárcsak elment volna a pedikűröshöz, ahol 2009 óta szinte alig fordult meg. A bokája inogni kezd, mintha gumiból volna, és Sam nem érti, hogy a fenébe lehet elvárni bárkitől is, hogy ilyen lábbeliben normálisan járjon. Joelnek igaza volt. Az ilyen cipő nem arra való, hogy felálljanak benne.

– Minden rendben? – súgja oda Ted, ahogy közelednek a csoportban álló férfiak felé.

– Nincs rendben – motyogja Sam. – Mintha hurkapálcákon lépkednék.

Jókora papírbálát cipelő villástargonca zötyög el előttük, muszáj kitérniük előle, Sam megbotlik, a targonca sípoló hangot ad figyelmeztetésül, amely fülsiketítően hangosnak tűnik a tágas térben. Sam látja, hogy a teherautó körül álldogálók egy emberként kapják arra a fejüket, és mindnek végigszalad rajta a pillantása, hogy aztán a cipőjén állapodjon meg a tekintetük.

– Már azt hittem, el se jönnek.

Michael Frampton morózus fickó, igazi yorkshire-i, ki nem hagyná, hogy a beszélgetés során a partner tudomására hozza, milyen nehéz dolga volt neki az életben, ami persze azt foglalja magában, hogy másnak viszont minden az ölébe pottyant.

Sam mosolyt erőltet az arcára.

– Bocsásson meg – mondja erős, tiszta hangon. – Egy másik találkozóról jövünk, és…

– Dugóba kerültünk – szólal meg ugyanakkor Joel, mire félszegen egymásra néznek.

– Sam Kemp. Találkoztunk a…

– Emlékszem magára – mondja Frampton, és neki is leszalad a tekintete. Vagy két percen át tárgyal egy munkaruhát viselő fiatalemberrel, aki írómappába fűzött dokumentumokat tart a kezében. Sam tétován áll egyik lábáról a másikra, a körülötte álló férfiak kíváncsi pillantásainak kereszttüzében. Úgy érzi, az oda nem illő cipő fényt sugároz a lábán, mint valami radioaktív tárgy.

– Nos – fordul hozzá Michael, amikor végre befejezi a tárgyalást. – Mielőtt belekezdünk, meg kell mondanom, hogy a Printex igencsak versenyképes ajánlatot nyújtott be.

– Igen, mi is… – kezdi Sam, de Michael a szavába vág.

– Azt mondják, önöknek nincs sok mozgásterük, most, hogy a Grayside-ot bekebelezte egy nagyobb cég.

– Nos, ez nem egészen így van. A kapacitásunk egyértelműen növekedett, a minőség és… a megbízhatóság tekintetében is előrébb léptünk.

Beszéd közben az az ostoba képzete támad, hogy mindenki, aki most őt bámulja, tisztában van a ténnyel, hogy ez a középkorú nő valaki másnak a cipőjét viseli. Valahogy keresztültántorog a tárgyaláson, botladozva válaszolgat, és lépten-nyomon elpirul; úgy érzi, mindenki a lábát nézi.

Végre sikerül előkotornia a dossziét a táskájából. Ebben van az árajánlat, amit órákon át alakítgatott, javítgatott. Michael felé indul, hogy átadja, de a cipősarka megakad valamiben. Megbotlik, kibicsaklik a bokája, éles fájdalom hasít a lábába. Arca eltorzul a fájdalomtól, de a grimaszt sikerül valahogy mosollyá fazoníroznia, és átnyújtja a mappát. Michael fejét lehajtva belelapoz a dokumentumba, fel se pillant rá. Sam végül óvatos léptekkel odébb sétál; vigyáz, nehogy megint inogni kezdjen a bokája.

Michael végül ránéz.

– A soron következő rendelésünkhöz pontos adatokra van szükségünk. Muszáj meggyőződnünk arról, hogy olyan céggel tárgyalunk, amely biztosan teljesíti a szerződésben foglaltakat.

– Már korábban is szállítottunk önöknek, Mr. Frampton. És a múlt hónapban a Greenlightnak hasonló katalógusokat nyomtattunk. Rendkívül elégedettek voltak a minőséggel.

Michael kételkedve ráncolja a homlokát.

– Vethetnék egy pillantást az anyagukra, amit a Greenlightnak készítettek?

– Természetesen.

Sam a mappában keresgél, amikor hirtelen eszébe jut, hogy a Greenlight katalógus a kék dossziéban van, amit otthagyott a furgon műszerfalán; nem gondolta, hogy szükség lesz rá a tárgyaláson. Ez pedig azt jelenti, hogy az összes férfi szeme láttára végig kell mennie a rakodóudvaron, egészen a parkolóig. Jelentőségteljes pillantást vet Joelre.

– Elhozzam? – ajánlkozik Joel.

– Vannak esetleg más termékminták is a kocsijukban? – kérdezi Frampton.

– Nos, hasonló munkát végeztünk a Clarks Office Suppliesnak is. Igen, van néhány hasonló katalógus, a múlt hónap során készítettekből. Joel, megtennéd, hogy…

– Nem kell. Majd én megnézem. – Frampton a furgon felé indul. Ami azt jelenti, hogy Samnek is mennie kell. Merev léptekkel megindul Frampton oldalán.

– Nekünk olyan nyomdai partner kell – mondja Frempton, kezét a zsebébe süllyesztve –, aki képes gyorsan reagálni, és rugalmas. Hogy úgy mondjam, könnyűlábú.

Ő valóban fürgén lépked, Sam bokája viszont ismét kifordul az egyenetlen talajon. Sam halkan feljajdul. Joel villámgyorsan a karját nyújtja, és Samnak bele kell kapaszkodnia, hogy kiegyenesedhessen, mert a térde is megbicsaklik. Frampton kifejezéstelen tekintettel odapillant, Sam félszegen rámosolyog.

Később a szégyentől égő füllel idézi fel magában a jelenetet: Frampton Joel füléhez hajol, és odasúg valamit. Az utolsó szavakat, amiket a Grayside Printhez intéz.

Részeg ez a nő?

2

Nisha Cantor dühödten tapossa a futópadot. Fülébe dübörög a zene, lába jár, mint a dugattyú. Mindig ilyen dühödten fut. Az első mérföld a legnehezebb, amikor a bosszankodás és a tejsav epés elegye hajtja az embert; a második mérföldet kifejezetten dühösen teszi meg, a harmadiknál végre kezd kitisztulni a feje; mozdulatai ettől kezdve olajozottá válnak, úgy érzi, akármeddig képes lenne futni, aztán már azért mérges, mert meg kell állnia, hogy valami másba kezdjen, pont akkor, amikor élvezni kezdte a futást. Utál futni, de tudja, szüksége van rá, ha nem akar bekattanni. Abban az istenverte belvárosban nem lehet futni, a zsúfolt járdán folyton kerülgetni kell az embereket, úgyhogy ez a lepukkant konditerem az egyetlen, ahol edzeni tud. A szálloda csúcsminőségű edzőtermét úgy látszik, felújítják, mert a szállóvendégek is ide járnak mostanában.

A gép közli vele, hogy itt az ideje a levezetésnek, mire habozás nélkül kikapcsolja. Neki egy hülye gép ne mondja meg, mit csináljon. Nem lesz semmiféle levezetés, gondolja. Amikor egyik füléből kihúzza a fülhallgatót, hallja, hogy cseng a telefonja. Érte nyúl, felveszi. Carl az.

– Szivi…

– Elnézést.

Nisha felnéz.

– Kapcsold ki a telefont – mondja az előtte álló fiatal nő. – Itt csendben kell lenni.

– Akkor te se beszélj hozzám. Az is rohadt hangos. És légyszi, állj egy kicsit távolabb. Nem szeretném belélegezni a verejtékcseppjeidet.

A nőnek leesik az álla, Nisha a fülébe gyömöszöli a hallgatót.

– Nisha… merre vagy, drágám?

– A konditeremben, szivi. Na, együtt ebédelünk?

Carl hangja, az a bársonyos hangja az egyik dolog, amit Nisha mindig is imádott a férjén.

– Igen, de talán inkább a hotelbe mehetnénk enni. Vissza kell jönnöm néhány iratért.

– Jó, persze – vágja rá gondolkodás nélkül Nisha. – Mit rendeljek neked?

– Mindegy. Amit csak akarsz.

Nisha megmerevedik. Carl soha semmire nem mondja, hogy „mindegy”.

– Michel-féle fehér szarvasgombás omlett jöhet? Vagy legyen inkább grillezett tonhal?

– Persze. Az nagyon jó lesz.

Nisha nyel egyet.

– Mikorra szeretnéd? – kérdi szenvtelen hangon.

Carl nem felel azonnal, és Nisha hallja, hogy fojtott hangon beszél valakivel. A szíve dörömbölni kezd.

– Pont délben lenne a legjobb. De ne siess! Nem akarlak sürgetni.

– Jó, jó! – feleli Nisha. – Szeretlek.

– Én is, szivi! – mondja Carl, és leteszi a telefont.

Nisha némán, mozdulatlanul álldogál, dobhártyája lüktet a zubogó vértől, de tudja, nem a futás miatt. Egy pillanatra úgy érzi, menten felrobban a feje. Mélyen beszívja a levegőt. Kifújja, aztán még egyszer be, lassan. Aztán új számot tárcsáz. A hangposta jelentkezik. Nisha magában átkozódik, amikor rájön, hogy New York másik időzónához tartozik.

– Magda… – kezdi, ujjaival a verejtéktől csapzott hajába túr. – Mrs. Cantor vagyok. Mondja meg az emberének, hogy lépjen akcióba. Most, rögtön.

Amikor felnéz, a konditerem alkalmazottja áll előtte, pólóban, olcsó rövidnadrágban.

– Hölgyem, itt nem használhat mobiltelefont. A szabályzat…

– Jaj, csak húzz el innen – mondja Nisha. – Inkább takaríts ki, mert olyan ez a hely, mint a disznóól. – Szinte fellöki a férfit, ahogy az öltöző felé indul; egy másik alkalmazott kezéből kikap egy törölközőt, és elhagyja a terepet.

Az öltöző most is zsúfolt, de Nisha mintha meg se látná a többieket. A telefonbeszélgetés jár a fejében, újra és újra végigjátssza magában, a szíve zakatol. Szóval így állunk. Rendezni kell a gondolatait, felkészülni, hogy jól reagálhasson majd, de furcsa zsibbadtságot érez, a teste valahogy nem úgy működik, ahogy kellene. Egy percre leül a padra, üres tekintettel mered maga elé. Menni fog, győzködi magát, közben remegő kezére pillant. Rosszabbat is túléltem már. Arcát a törölközőbe rejti, mélyeket lélegzik, míg úgy nem érzi, sikerül erőt vennie a remegésen, aztán felegyenesedik, kihúzza magát, vállát hátrafeszíti.

Végül feláll, kinyitja az öltözőszekrényét, kiveszi a Marc Jacobs sporttáskát. Valaki éppen az ő szekrénye elé tette le a táskáját, lábával odébb tolja, a sajátját teszi a helyére. Gyerünk zuhanyozni. Az az első, mielőtt bármi mást csinálna. Az a legfontosabb, hogy jól nézzen ki.

Aztán megint megszólal a telefonja. Néhányan odakapják a fejüket, de nem törődik velük, a telefon ott hever mellette a padon, felkapja. Raymond.

– Anya! Láttad a képet a szemöldökömről?

– Mit, drágám?

– A szemöldökömet. Küldtem képet. Láttad?

Nisha végigpörgeti az üzeneteket a telefonján, végül rátalál a képre, amit Raymond küldött.

– Gyönyörű szemöldököd van, édesem – mondja biztatóan, aztán újra a füléhez illeszti a készüléket.

– Borzalmasan néz ki. Teljesen kivagyok miatta. Láttam egy videót a delfinekről, szóval hogy idomítják őket, hogy ilyen mutatványokat csináljanak, és tökre bűntudatom lett, mert mi is voltunk egy ilyen helyen, Mexikóban, együtt úszkáltunk velük, emlékszel? Annyira rosszul éreztem magam, hogy nem is tudtam elmenni sehova, és akkor azt gondoltam, rendbe rakom a szemöldökömet, de rémes lett, most úgy nézek ki, mint Madonna a kilencvenes évek közepén.

Egy nő éppen mellette kezdi szárítani a haját, Nishának egy pillanatra megfordul a fejében, hogy kicsavarja a hajszárítót a kezéből, és addig veri vele a nő fejét, míg mozog.

– Picim, itt nem hallak rendesen. Várj. – Kimegy a folyosóra. Elfojt egy sóhajtást. – Tökéletesen néz ki a szemöldököd – mondja a hirtelen támadt csendben. – Gyönyörű. És Madonna eszméletlenül szexin nézett ki a kilencvenes évek közepén.

Látja maga előtt a fiát, amint törökülésben ül az ágyán, Westchesterben. Kicsi kora óra mindig így ül.

– Dehogy gyönyörű, anya. Rémesen néz ki.

Egy nő lép ki az öltözőből, elmegy mellette, csattog a gumipapucs a lábán, amikor olcsó blézerében, lehajtott fejjel elmegy mellette. Miért nem képesek egyenesen járni a nők? Ez is előreejti a vállát, a nyakát behúzza, mint egy teknős. Nishán ingerültség vesz erőt. Ha áldozatnak látszol, miért csodálkozol, ha rosszul bánnak veled?

– Egy kis sminktetoválás segíteni fog. Ha hazajössz, megcsináltatjuk.

– Szóval mégiscsak ronda.

– Nem. Nagyon szép. Kicsim, most mennem kell. Pont indultam valahova. Majd hívlak.

– Három előtt ne hívj, itteni idő szerint. Aludnom kell valamit, utána önsegítő foglalkozás. Tiszta hülyeség az egész! Állandóan ilyen mindfulness dolgokat kell csinálni, mintha nem pont amiatt jutottam volna ide, mert folyton ilyenekkel tömték a fejem.

– Jól van, drágám. utána felhívlak. Szeretlek.

Amint Raymond leteszi, Nisha máris új számot hív.

– Magda? Magda! Nem kaptad meg az üzenetemet? Légy szíves, azonnal hívj vissza, jó?

Épp letenné, amikor nyílik az ajtó. A személyzet egyik tagja lép be, szúrós tekintettel figyeli Nishát, aki a telefonnal a kezében álldogál.

– Hölgyem, bocsánat, de…

– Állj. El se kezdd…– horkan fel. A férfinek torkán akad a szó. Van annak előnye, ha negyvenpluszos amerikai nő az ember, akinek már mindenki kinyalhatja, és ez látszik is rajta. Egész héten ez az első dolog, aminek örülni tud.

Nisha lezuhanyozik, karját, lábát bekeni azzal az ócska hidratáló testápolóval, amit a kondiban adnak (egész nap olyan szaga lesz, mint egy vasúti mellékhelyiségnek), nedves haját csomóba köti, aztán rááll a törölközőjére (kész hányinger ennek az öltözőnek a padlója – bőrsejtek! Szemölcsvírusok!), és vagy tizennyolcadszor ellenőrzi a telefonját, válaszolt-e már Magda.

Igyekszik elnyomni magában a düh és a szorongás fojtogató érzését, amely egyre keményebb gombócként növekszik a mellkasában. Selyemblúzát leemeli a vállfáról, érzi, hogy a könnyű anyag hozzátapad langyos, még mindig enyhén nyirkos bőréhez, ahogy a fején át belebújik a blúzba. Az isten verje meg, hát hol van ez a Magda? Leül, megint a telefonra pillant, közben szórakozottan a táskába nyúl, a farmerjét meg a cipőjét keresi. Körültapogat a táskában, végül előhúz egy csúf, elnyűtt, kocka sarkú papucscipőt. Néhány pillanatig pislogva forgatja a kezében, aztán irtózattal a földre ejti, fojtottan felsikolt. Ujjait a törölközőbe keni, aztán két ujja közé csippentve lassan kinyitja a táskát, belekémlel. Beletelik néhány másodpercbe, mire felfogja, amit lát. Ez nem az ő táskája. Ez műbőrből készült, a varrásnál máris hámlik a műanyag bevonat, a valódi réz „Marc Jacobs” embléma helyett ezen ezüstszínűre fakult, olcsó fémjelvény van.

Nisha a pad alatt kutat, aztán hátrafordulva kémlel körül az öltözőben. Azok az idegesítő nők nagyrészt elmentek már, nincs egyetlen másik táska sem a helyiségben, a szekrények némelyike nyitott ajtóval, üresen tátong. Nincs másik táska. Amúgy ez itt ugyanolyannak látszik, mint az övé: a színe, a mérete, a füle formája, de hogy nem az övé, az biztos.

– Ki vitte el a táskámat? – hangosan kérdi, maga sem tudja, kihez intézi a szavait. Ki az ördög vitte el a táskámat? A néhány nő, aki még ott van, kifejezéstelen tekintettel pillant rá.

– Nem – rázza a fejét. – Nem, nem, nem. Csak ma ne. Csak most ne.

A recepcióslánynak a szempillája sem rezdül.

– Hol van a biztonsági kamera?

– Asszonyom, a női öltöző nincs bekamerázva. Tiltja a törvény.

– Akkor maguk szerint hogyan tudhatom meg, hogy ki lopta el a táskámat?

– Nem hinném, hogy ellopták, asszonyom. Abból, amit elmondott, úgy tűnik, véletlenül elcserélte valaki a sajátjával, ha egyszer egyformák voltak a táskák…

– Maga komolyan azt hiszi, hogy valaki „véletlenül” felkapta a Chanel kabátomat meg az egyedi Louboutin cipőmet, amit Christian maga tervezett, miközben amúgy – undorodva a táskába pillant – a Primarkból öltözködik?

A recepciósnak arcizma sem rándul.

– Megnézhetjük a bejárati kamera felvételeit, de ehhez engedélyt kell kérnünk a vezetőségtől.

– Arra nekem nincs időm. Ki ment ki innen utoljára?

– Efféle adatokat nem tartunk nyilván, asszonyom. Automata vezérléssel működik a rendszer. Ha vár egy kicsit, hívom az igazgatóságot, hogy küldjék ide az igazgató urat.

– Na végre! Hol van most?

– Továbbképzésen. Pinnerben.

– Úristen. Adjon valami edzőcipőt. Van itt valami edzőcipő, ugye? Ki kell mennem a kocsimhoz.

Nisha kinéz az ablakon.

– Hol a kocsim? Hol van a kocsi?

Hátat fordít a recepciósnak, vadul nyomkodja a telefonját. Nem veszik fel. A recepciós műanyag zacskót vesz elő a pult alól. Unottnak tűnik, mintha éppen most hallgatott volna végig egy kétórás TED-talkot a cserebogarak halhatatlanságáról. A pultra dobja a zacskót.

– Gumipapucsunk van.

Nisha a lányra néz, aztán a papucsra pillant, majd újra a lányra. Az üres tekintettel bámul rá. Nisha végül lekapja a pultról a papucsot, és ingerülten nyögdécselve felrántja a lábára. Kifelé menet hallja, ahogy a lány az orra alatt azt motyogja: – Amerikaiak!