Hajnal Ward Judit

Újranyitott könyvtár

– részlet –

KALLIGRAM

© Hajnal Ward Judit, 2025
ISBN 978 963 468 559 3

Tartalom

Szerkesztői előszó

Szöveg és szerzője

Könyvtár, ami elválaszt

Popfesztivál a könyvtárban
Az amerikai és a magyar könyvtári munka különbségei

Neque currentis
XOXO New Yorkból

Könyvtáros pizsamában, papucsban
Könyvtári szolgáltatások home office-ból

Tiltunk, tűrünk, támogatunk?
Betiltott Könyvek Hete az USA-ban

Könyvtár és közössége

Könyvtártervezés közösen
Esettanulmány a tengerentúlról

Harry Potter és a könyvtár titka
Közösségteremtés egy amerikai egyetemen

Ha nyár, akkor hangoskönyv!

Nyári történetek
Virtuális könyvklub egy amerikai egyetemen

Gyógyító olvasás
Kis ingyen könyvtár, nem csak szenvedélybetegeknek

Tudomány a könyvtárban

Könyvtár, tudomány, könyvtártudomány

Parazita lapok – a tudomány élősködői

A tudomány élősködői
Denveri beszélgetés Jeffrey Beall-lel

Vétkesek közt
Parazita folyóiratok, kiadók és konferenciák

Idézni csak pontosan, szépen
Hivatkozásról mindenkinek

Könyvtár és szenvedélybetegségek

Az addikciótudomány történetéből
E. M. Jellinek

Nemzetközi problémák, magyar megoldások
Beszélgetés Demetrovics Zsolt professzorral, az ELTE Pedagógiai és Pszichológiai Karának dékánjával

Az addiktológia tudományának infrastruktúrája
Interjú Thomas Baborral

Információs műveltség az addiktológiában

Üvegcserepek
Levéltári anyagok digitalizációja a Rutgers Egyetem Alkoholtudományi Gyűjteményében

A kötet írásainak eredeti megjelenési helye

Jegyzetek

Szerkesztői előszó

Sajátos elfoglaltság folyóiratba írni, könyvtári szakfolyóiratban publikálni pedig különösen az. Főleg, ha önként és dalolva tesszük, a publikációs hajszát figyelmen kívül hagyva, a honorárium legcsekélyebb reménye nélkül. Mondhatni passzióból. Mert mondanivalónk van, mert szeretnénk szakmai párbeszédre hívni másokat, mert az egyéni tapasztalatok, a kurrens tudományos és szakismeretek megosztása a hatékony könyvtári munkavégzés alapja, amit fontosnak tartunk. Noha jól tudjuk, hogy a 21. századi tömegember számára mindez nem sokat jelent. – De persze csináld nyugodtan, írj, nem zavarsz vele senkit – mondhatják gyakran a kiábrándult szakmabeliek. Hajnal Ward Judit, a New Jersey-ben élő magyar könyvtáros pedig így is tesz, már több mint két évtizede publikál esszéket, interjúkat, tanulmányokat különféle angol és magyar nyelvű lapokban, leginkább könyvtári folyóiratokban.

Mostani kötete – címében megidézve és egyúttal folytatva a 2015-ben megjelent Nyitott könyvtár című munkát – az utóbbi nyolc év terméséből válogat. Csakúgy, mint korábban, a könyvtári területre is oly jellemző interdiszciplinaritás jegyében, olykor társszerzők kíséretében.

A kötet segítségével betekintést nyerünk az USA-ban évente megrendezett Betiltott Könyvek Hetébe, s ezzel összefüggésben segítséget kapunk, hogy miképp kezeljük az olvasói vagy épp fenntartói részről érkező cenzúrázási törekvéseket. A koronavírus-járvány okozta globális home office könyvtári vonatkozásai is előkerülnek, a pandémia alatt ugyanis sem a könyvtári (szak)tájékoztatás, sem a közösségépítés nem szűnt meg, mindössze virtuális keretek között folytatódott. A Rutgers Egyetem könyvtárosai által megrendezett online könyvklub például olyan világhírű meghívottal büszkélkedhetett, mint Joyce Carol Oates. Olvashatunk esettanulmányt a közösségi könyvtártervezés témakörében, és az egykori amerikai Alkoholtudományi Könyvtár és Levéltár iratanyagának feldolgozásáról és digitális közzétételéről, bemutatva az Omeka- és a Fedora-alapú repozitóriumok gyakorlati alkalmazását. Egy ízben a szerzőt régóta foglalkoztató alkohológia és az információs műveltség kapcsolata, valamint a parazita folyóiratok felismerését segítő könyvtárosi praktikák is bemutatásra kerülnek. A sort pedig még hosszan folytathatnám.

Az Újranyitott könyvtár szövegeit azonban nem csupán a szakmai és sok esetben közérdeklődésre is számot tartó témák teszik figyelemre méltóvá, hanem a szerző kérlelhetetlen őszintesége, problémaérzékeny kritikai látásmódja és (ön)iróniája, ami igazi kuriózum a könyvtáros szakmában.

És hogy a szerkesztésről is essék néhány szó: a kötetbe felvett folyóiratcikkek szinte akaratlanul is fejezetekké szerveződtek, kikövetelve maguknak a nyelvi, stiláris összefésülést, valamint a szaklapokra jellemző egyéni jegyzetelési gyakorlat egységesítését. Igyekeztem mindezt lelkiismeretesen végezni, bízva abban, hogy az olvasók akár évek múlva is megelégedve forgatják majd e kötetet.

Tóth Béla István

Szöveg és szerzője

Üdvözlet a tengerentúlról. Kihalóban lévő embertípus vagyunk mind, akik még olvasunk. Sőt írunk, szerkesztünk, korrigálunk, tartalmakat gyártunk és tárunk fel, könyveket rendszerezünk és ajánlunk. A helyzet reménytelen, de nem komoly.

Tény, hogy szerte a világon irdatlan mennyiségű tudományos közlemény jelenik meg évente. Pontos adatok hiányában is beismerhetjük, lehetetlen mindent elolvasni, vagy akárcsak követni a megjelenéseket. A mindenfelől ránk zúduló betűhalmaz gyakran maga alá temeti a számunkra fontos és érdekes szövegeket is.

Nagy a valószínűsége, hogy a tudományos szakmai folyóiratokban megjelent cikkek jelentős részét a szerzőn, a két bírálón (ha volt) és a szerkesztőn kívül soha senki nem olvassa. Egyes városi legendák szerint ez akár kilencven százalékra is tehető, bár tudományáganként jelentős eltérésekről szokás beszélni. Az orvostudomány kenterbe veri a bölcsészeket olvasottságban. Így megy ez.

Adatokkal igazolható viszont, hogy a könyvtárak csillagászati összegeket fizetnek ki elektronikus adatbázisok előfizetésére különféle kiadói csoportok részére, amelyek a fenti, soha nem olvasott cikkeket közlő folyóiratokat forgalmazzák. Csak reménykedhetünk, hogy az ingyenes, mindenki számára elérhető intézeti és folyóirat-repozitóriumok letöltési adatai ennél jobb képet mutatnak. A tények makacs dolgok.

In a world… (Miért írunk?)

Mégis, akkor miért írunk? Miért írjunk? A fejemben megszólal a szenzációhajhász hangú reklám: In a world, where…, vagyis, egy olyan világban, ahol:

- a hozzáértésnek, szaktudásnak és szakmai tapasztalatnak szinte semmi tisztelete nincs;

- a tények és vélemények összemosódnak;

- a tudományt kidobják az ablakon az egyéni és aktuális céges érdekek miatt;

- hiányzik a tudományos ismeretterjesztés, vagy legalábbis nem jut el azokhoz, akiknek a legnagyobb szüksége lenne rá;

- emberek szemrebbenés nélkül, névvel és fényképpel vállalják a legnagyobb baromságokat, amelyeket nyilvánosan közé tesznek;

- nem tisztelik sem az időseket, sem a betegeket, a másságról nem is beszélve;

- a pillanatnyilag nehéz helyzetben lévőkbe inkább még rúgnak egyet segítség helyett;

- a nyelv olyan mértékben eldurvult, hogy jóérzésű embernek még megnyitni sincs kedve a közösségi média oldalait;

- a gondolkodó pozitúráját leginkább csak gúnyos mémekben vagy az illemhelyen tudjuk elképzelni.

Miért írjunk? Válaszként miért ne hívnánk a költőt segítségül: Mért legyek én tisztességes? Mért ne legyek tisztességes?

Az írás magányos tevékenység. Nem tehetünk ki egy képernyőképet a Facebookra, hogy olvassátok és irigyeljetek: ma tizenkétezer karakternyi szöveget írtam. Nem készül TikTok-videó a diadaltáncról, amit a szerző eljár, amikor a könyve hosszas huzavona után végre megjelenik. De még csak egy nyavalyás Twitter-bejegyzésre sem futja a napi gályapadról, ha csak az illető nem Neil Gaiman vagy Joyce Carol Oates. Kevés az írástudó influenszer. Egyébként meg, mint a tegnap esti vacsoráról posztolt Instagram-kép, kit érdekel?

Ismeretes, hogy az amerikai szerzők többsége nem jókedvéből, hanem publikálási kényszerből ír. A könyvtáros sem kivétel. Publish or perish, szó szerint, publikálj vagy pusztulj, némileg szebben, de ugyanazzal a tartalommal: írj vagy leírnak! Magyarán, az a rengeteg cikk, amit senki nem fog olvasni, nemhogy idézni, külső nyomásra és a szerző saját, jól felfogott érdekéből interiorizált nógatására, futószalagon készül. Az írásokért honorárium nem jár, sőt több vonatkozásban a szerző állja a költségeket. Nemcsak a nyílt hozzáférésű, legitim folyóiratok közlési díja szerepel a publikálás költségvetésében, hanem a szakmai szervezetek tagdíjai, a konferenciák regisztrációs és utazási költségei (mert érdemes egy szélesebb szakmai nyilvánosságot megszondázni a tartalomról), esetleg egy-egy kutatási segédmunkatárs díjazása (mint például egy könyvtárszakos diák vagy szakmabeli PhD-hallgató, aki leellenőrzi és kipofozza a hivatkozásokat), vagy akár a nem angol anyanyelvűek számára a legtöbb folyóirat által megkívánt előzetes anyanyelvi lektorálás költségei (mert egyébként első körben visszavágják cikkünket, amin hónapokon át szenvedtünk).

A szakmai előmenetelhez ugyanis minden cikk számít. Legjobban az elsőszerzős, élvonalbeli szakmai folyóiratban közölt, eredeti tanulmány, bár összességében az is csupán egy tétel a publikációs listán. Ugyanígy csak egy sor az agyonhivatkozott fő mű (seminal article), aminek meghatározása szakterületek szerint változik. Közös vonásuk, hogy az ilyen típusú cikkre történő hivatkozást nem lehet megkerülni az adott szakterületen. Ha még azt sem olvasta (értsd, idézte), akkor hogy vegyük komolyan? – vélik a szerkesztők és referálók. Az összefoglaló, egy adott témát áttekintő cikkek (review article) mellett a legtöbb hivatkozást a társadalomtudományokban, például a módszertani jellegű tanulmányok gyűjtik be, amelyekben kérdőív is szerepel. Ilyen a nyílt hozzáférésű Rutgers Alcohol Problem Index (RAPI), amely nélkül Amerikában nem lehet egyetemistákkal érdemi alkohol témájú felmérést végezni. Minden újabb eredményt ismertető cikk hivatkozik az eredeti tanulmányra, amelynek a RAPI része volt 1989-ben. A kétezer hivatkozás ellenére ez is csak egy sor a szerző publikációs listáján. Viszont a cikk íróinak egykori főnöke, aki a státuszánál fogva társszerzőségre lett volna hivatott, azóta is bánja, hogy nem élt a ius primae noctis jogával.

Aztán persze ne feledkezzünk meg azokról sem, akik hiúságból írnak. Az ilyen szerző egyszerűen szereti a nevét nyomtatásban látni. Általában nem maga ír, hanem valaki mással íratja meg a szövegét. Tudományos körökben ez plagizálásnak számít, a népszerűbb könyvek kiadásában viszont bevett gyakorlat. A mások nevében alkotás, a ghost-writing érdekes műfaj. (Az intertextuális megoldásokat és a szándékos irodalmi paródiákat természetesen nem soroljuk ide.) Aki tud írni, az könnyen belemászik a mások fejébe, és úgy ír, mintha. Jobb esetben a nevét is feltüntetik társszerzőként, amihez személy szerint nekem még nem volt szerencsém. A bestseller könyvsorozatok esetében az elhunyt szerző örökösei akár megállapodást is köthetnek más szerzőkkel, hogy a sorozat folytatódjék, mint a filmen is sikeres Jason Bourne (Robert Ludlum) és James Bond (Ian Fleming) alakját megőrző újabb kötetek, esetleg az örökösök maguk írhatják a sztorit, mint a Dűnét folytató Frank Herbert fia, vagy többen is megpróbálkozhatnak ugyanazon szerző helyébe lépni, mint a legújabb Robert B. Parker-könyvek mutatják. Ezen néha eltöprengek. Vajon ki mindenki tudna jó Rejtő-könyveket írni? Lenne jelentkező bőven. Wass Albertről nem is beszélve, de ezt talán mellőzzük, mert nem ildomos.

Csuklógyakorlat (Miért írok?)

Abban a szerencsés vagy szerencsétlen – nézőpont kérdése – helyzetben vagyok, hogy nem függ a fejem fölött Damoklész kardja penna formájában. Az írás kényszerét csak mint belső motivációt ismerem. Elkezd valami motoszkálni az agyban hajnali fél ötkor, és nincs alvás.

Ha az embernek van mondanivalója, írja meg! Ez elvileg fordítva is áll: csak akkor írjunk, ha van mit. Harminc cikkből egy harmincegyediket gyártani legfeljebb talán akkor megbocsátható, ha tényleg nagyon kell az önéletrajzba, az állásunk függ tőle. Még mindig jobb, mint egy hevenyészett szöveget pénzért leközöltetni valamelyik parazita lapban.

Szándékaim szerint egy tanulmány vagy esszé összefoglalja az aktuális témát, közkinccsé teszi a bevált megoldásokat, beszámol sikerekről (esetemben akár kudarcokról is), emellett arról is átfogó képet ad, hogy mivel töltötte ez a könyvtáros az idejét az elmúlt időszakban. A szöveg nemcsak dokumentálja a számadatokban nem megjeleníthető eredményeket, hanem reflektál, olykor ironikusan, és perspektívát kínál szerzőnek és olvasónak egyaránt.

A Kalligram Kiadó gondozásában 2015-ben megjelent Nyitott könyvtár című kötetem nyolc év terméséből válogatott. A cikkek magyar nyelven, magyar szakmai folyóiratokban jelentek meg, magyar közönség számára készültek. Ezt a hagyományt folytatva egy új kötet a 2015 óta megjelent szövegek közül ad ismét közre egy csokorra valót négy nagy téma köré csoportosítva.

Mindkét kötet tartalmáról egyaránt elmondható, ami minden cikkemre is igaz: ha én nem írom meg, nem írja meg senki. Egyelőre nem tolonganak az amerikai egyetemi könyvtárakban dolgozó magyar származású könyvtárosok, hogy hasonlítgassanak és beleokoskodjanak mindenfélébe, amihez egy kicsit értenek. Nagyobb horderejű témák esetében viszont fennáll a veszély, hogy megírja más, esetleg sokkal rosszabbul. A parazita kiadók témáját így kisajátítani elsőre elég kockázatosnak tűnhet, amíg valaki el nem olvassa valamelyik cikket, hogy miért volt rá merszem, hogy alakult ki történelmileg, és hogy válik az ember szakmai tekintéllyé predátorok vonatkozásában Amerikában.

Nem minden könyvtáros Borges, de bármiféle írás remek ujjgyakorlatnak is tekinthető, és kiválóan hat szellemi berozsdásodás ellen. A befektetett idő és energia tekintetében nyilván óriási a különbség egy lektorálatlan blogposzt és egy szakmai folyóiratban megjelent tanulmány között, de a végcél számomra ugyanaz: egy téma körüljárásával másokat gondolkodásra késztetni. Helyzetemnél fogva minden szövegem a két ország közti lehetőségek összehasonlítására késztet. Szándékom inkább a motiváció, mintsem a szokásos magyar kultúrpesszimista vagy irigykedő hozzáállás erősítése.

A magyar kollégákkal fenntartott szakmai kapcsolataim azt igazolják, hogy valójában nem sok újat tudok mondani (de azért jól elszórakozunk). A hazai könyvtárosok felkészültek, tájékozottak és leleményesek. Lépést tartanak a szakma újdonságaival, sőt az európai trendeket követve, gyakran előrébb járnak bizonyos területeken, mint az amerikai munkatársaim. A magyar kollégák nem zárkóznak el tudásuk és tapasztalataik megosztásától. A szomszéd tehene a könyvtárban életben marad. A források hiánya olyan megoldásokra készteti őket, ami egy kényelmesebb helyzetben lévő kollégának nem jutna az eszébe. Vagyis olykor tanulunk egymástól. Máskor pedig alkalmam van büntetlenül kimondani olyan dolgokat, amelyeket egy magyarországi pozícióban én sem tehetnék.

Hógolyó (Miért könyvben?)

Miért van szükség egy kötetben összegyűjteni a folyóiratban már megjelent szövegeket? – kérdezhetné az olvasó, joggal. A könyv is csak egy sor az önéletrajzon, tenné hozzá a cinikus válaszadó. Jóllehet a tudománymetriai számítások szerint a könyv és könyvfejezet nem számít bele az összhivatkozásba és a h-indexbe, egyes szakterületeken vagy munkahelyeken egy tanulmánykötet többet nyom a latban. Esetünkben korántsem ilyesmiről van szó, inkább afféle hagyományos, egyesek szerint elavultnak titulált könyvtárosi és olvasói szemléletről. A könyv mint hagyományos, köztiszteletben álló információforrás, kézbe- és könyvtári állományba vehető, polcra rakható, majd levehető, összefirkálható, majd újrakereshető szövegekkel, amelyek talán kiállják az idő próbáját.

Apuci könyvet ír, nem szabadni zavarkodni, hajtogatta gyermekeim kis barátainak nem bölcsész, nem tudós és nem könyvtáros édesanyja nagy büszkén annak idején. Fogalmunk sem volt arról, hogy apuci később valóban neves tudós lesz, akadémikus, és a szakmájának az élvonalába kerül majd nemzetközileg is. Az ötévesek áhítata a titokzatos, ismeretlen tevékenység iránt a másik ötéves apukáját elérhetetlen csodává varázsolta.

A könyv mint műfaj tisztelete, keveredve egy kis hiúsággal, kétségtelenül beleivódott a köztudatba. Egyes szakterületeken, mint például a szociológia egyik vonulata, az előrejutás csak publikált könyvek révén történhet. Az amerikai bölcsész PhD-disszertációjának nem érdemes túl jóra sikeredni, mert mi lesz a könyvváltozatával, ha a doktorandusz az összes puskaport ellövi? De más területeken könyvnek számít az Open Access platformon, magánkiadásban megjelentetett „tudományos” mű kézirata is, mint kioktattak a múltkoriban egy kolléganő előléptetése kapcsán, hogy például egy arXiv típusú, mások által kritizálható felületen publikálják.

Ehhez képest a saját, ósdi felfogásom a nyomtatott könyvre korlátozódik, jóllehet szívesen olvasom vagy hallgatom az elektronikus és hangoskönyv változatokat is. Egy szerző írásait kötetben olvasni mindig nagy élményt jelent, habár a kiadói gyakorlat az amerikai könyvtári szakirodalom fősodrában a több szerző egy témáról írt szövegeit összegyűjtő, szerkesztett köteteket, részesíti előnyben – lásd az ALA Editions könyveit. A mondás így is, úgy is beigazolódik, hogy az egész több mint a részek összege.

A LOCKSS elve (Lots Of Copies Keep Stuff Safe) a könyvtárak alapmottója az elektronikus tartalmak tárolásában: minél több példány van egy adott dokumentumból, annál nagyobb az esély a hosszú távú megőrzésére, vagyis érvényesül a több intézmény által történő ugyanazon tartalom beszerzésére és megőrzésére épülő megosztott archiválás elve. Legyen több, változatos módon tárolt és sokféleképpen hozzáférhető példány, mint például egy nyomtatott könyvben. Kötet nélkül fontos tartalmak veszhetnek el és merülhetnek feledésbe.

A korábban közölt írások tematikus elrendezése is sokat mond egy kötetben. Mi került be? Milyen sorrendben? Vannak-e trendek és visszatérő témák? Hogyan változnak korábbi álláspontok? A kötet nemcsak hivatkozható tartalmakat oszt meg, hanem olyan személyes élményeket, amelyek a fenti tartalmakat egy szélesebb perspektívába helyezik ugyanabban a kötetben, időrendileg változatos megjelenésük ellenére egymás után olvasva.

Zárójelben megjegyzendő, hogy sajnálatos módon, a magyar szövegeimre történő hivatkozások ritkán számítanak be bármiféle tudománymetriába Amerikában. Mégis mindig nagy örömmel tölt el, amikor felugrik egy Google-értesítő egy hivatkozással, legyen az blogposzt, előadás, szakmai tanulmány, diplomamunka mesterszakon, doktori értekezés vagy tankönyv. Ha számadattal nem is mindig mutatható ki, hogy érdemes volt megírni azt a sok cikket, minden idézés megtisztelő és figyelemre méltó.

Igaz, mint könyvtáros és szerző, sokszor a rendes hivatkozásnak jobban örülnék, mint egy sima utalásnak, az eredeti forrás pontos megjelölése nélkül. A tartalmi plagizálást Amerikában ugyanolyan komolyan veszik, mintha a szöveget másolta volna be a „szerző”. Az egyetemen egy közönséges szemináriumi dolgozatban található plágium miatt is fegyelmi eljárás indul, ami a hallgató tanulmányi adatlapjára kerül. Súlyosabb esetben a tanulmányokból történő kizárással jár. Bizonyos egyetemi karok (jogi, orvosi, állatorvosi) pedig szóba sem állnak a dokumentáltan plagizáló felvételizővel. A vizsgát megbundázni hajlamos magyar oktatási rendszer ismeretében nem lepődöm meg a hivatkozások esetleges „pontatlanságain”. Mindez nem változtat a lényegen, hogy valakinek valahol mondott valamit, amit az ember írt, és ezt meg is osztotta. A hógolyó elgurult.

Amíg nem késő (Hála és köszönet)

A pandémia alatti bezártság idején sokan úgy boldogultunk, hogy igyekeztünk a napi vagy múltbeli pozitív dolgokra összpontosítani. Na nem afféle amerikai hurráoptimizmusra gondolok, semmi toxikus pozitivitás. Inkább csak kibámulni az ablakon a sűrű hóesésben, figyelemmel követni, ahogy tavasszal felébred a természet, kilesni az első hóvirágot, ha romantikus alkatok vagyunk. Vagy örülni, hogy abból a totálkáros járgányból, amivel az előbb száguldott el az autómentő, az enyhén kapatos sofőr egy karcolás nélkül szállt ki, mielőtt letartóztatta a rendőr.

Írásaim gyakran állítanak emléket, szándékosan vagy rejtettebb módon. Az elmúlt két év gyakran versenyfutás volt az idővel, és szembenézésre késztetett. Hányszor is fordult elő, hogy végleg lekéstünk valamiről? Mire oda jutottunk volna, hogy megköszönjük annak a tanárnak vagy könyvtárosnak, hogy sok évvel ezelőtt elindított bennünket egy úton, már késő volt. Gyakran elgondolkodom, hogy vajon tudjuk-e egyáltalán, hogy kinek tartozunk köszönettel, akinek esetleg már soha nem lesz alkalmunk tudomására hozni. Pedig hogy örült volna. A listámon tanárok, tudósok és könyvtárosok is szerepelnek.

Egy széles látókörű festőművész-rajztanár, egyben testnevelő tanár, aki többet tett a gyerekek testi-szellemi fejlődésért, mint a magyartanár. Rajzolni most sem tudok, de más szemmel nézek a művészetekre, és a művészeti könyvtárossal értem meg magam a legjobban. Annak is hogy örülne a tanár úr, ha tudná, hogy még mindig futok, minden nap, tisztességes felszerelésben. Pedig akkoriban bizony csak a versenyekre kaptuk meg a szöges cipőt a szertárból.

Egy könyvtáros néni, akinek az állása, így visszatekintve, büntetés és megalázás lehetett, azzal a tudással az eldugott kis városi fiókkönyvtárban. Mindössze két kis szobányi könyv között várta az általános iskolásokat és az olvasni vágyókat. Viszont mindig figyelemmel követte, hogy a gyerekek mit olvasnak, és annak szellemében ajánlott nekünk további olvasnivalót. Olyat is, amit magamtól nem olvastam volna el. Szerepét most részben a velem dolgozó egyetemisták töltik be, akiknek szintén sok szerzőt, új témát és feledhetetlen olvasmányélményt köszönhetek.

Egy világot látott, előítéletektől mentes angoltanár, aki messze túlment a nyelvoktatáson, és egy új világot nyitott ki számunkra. Nem csoda, hogy olyan sokan választottunk nyelvigényes szakmát. Egyik életre szóló üzenetét hordozom magammal, hogy azzal foglalkozzon az ember a legtöbbet, amit szívesen csinál. A diákjaimnak mindig azt fújom, hogy szemináriumi dolgozatnak olyan témát válasszanak, ami érdekli őket. Akkor az unalmas irodalmazás folyamata sem tűnik annyira megterhelőnek.

A régi magyar irodalom egyik professzora, aki közutálatnak örvendett akkortájt és utána is, leszámítva a halálára írt két gyönyörű verset. Amit tőle tanultunk, az viszont életünk végéig elkísért. Nemcsak az irodalomelmélet, verslábak és disztichon, hanem a könyvtárhasználat: szakirodalmat kutatni és rendesen idézni, miért fontos a hivatkozás, olyan dolgok, amit mindennapi munkámban állandóan használok.

Az első főnököm, amit szinte le sem merek írni. Konferencia-előadásaimon gyakran szoktam a nevét emlegetni pozitív vonatkozásban. A citációs index és impakt faktor még hagyján, de margaréta- vagy gömbfejes írógép, honnan tudta? Az volt az érvelése, hogy ha a technológia terén nem jutottunk el még erre a szintre, akkor hogyan várhatnák el azt tőlünk, hogy a tudományos életben szinten legyünk. Hogy vennének bennünket komolyan egy percig is? Ha akartuk, ha nem, mellette az ember megtanulta a tudományos élet csínját-bínját. 1982-ből szinte mindent le lehet fordítani 2022-re.

Róluk nem készült írás, de jelen vannak minden szövegben. Kevés alkalom nyílik a köszönetnyilvánításra, vagy amikor igen, hálánk célpontja nem tud vele mit kezdeni, mint Eugene Garfield, akinek volt alkalmam a magyar tudósok, könyvtárosok és angol szakosok köszönetét tolmácsolni. Rövid beszélgetésünkből kiderült, hogy nem igazán fogta fel, miért voltak a Current Contents papírcsíkjai olyan fontosak a vasfüggöny mögött. A magyar könyvtáros számára már az is csoda volt, hogy az angol nyelvű összefoglalók odaértek időben a könyvtárba, ahol a gyakran angol szakos vagy angolul jól tudó könyvtáros segítségével tájékozódott az érdekelt tudós a szakmai újdonságokról. Aztán a kis papírdarab alapján lehetőség nyílt szerzői példány kunyerálására, amikor a méregdrága nyugati folyóiratra egész Magyarországon egyetlen könyvtár sem fizetett elő. Mai fejjel, az elektronikus folyóiratok, hatékony könyvtárközi kölcsönzés, nyílt hozzáférésű repozitóriumok és tudományos közösségi média korában én sem érteném, hogy mit magyaráztam Garfieldnek a könyvtárról, ami összeköt.

Célom engem majd megtalál (Miről írjunk?)

Nem készülhet mindenről írás. Hiába veszek észre trendeket hamar, hiába magam választom a közönségemet, a magyar olvasókat, engem inkább a téma talál meg, szerkesztőkkel egyeztetve, hosszú és tartalmas munkakapcsolat és barátság eredményeként. Más okokból nem készült írás az Amerikai Nemzeti Levéltár kulisszák mögötti titkairól vagy olyan élményekről, mint amikor a Kongresszusi Könyvtár szerzeményezési részlegének magyar polcain böngésztem a feldolgozásra váró könyveket. Ezekhez be kellett volna számolnom a bejutás körülményeiről, és bizonyos dolgokat az ember nem ad írásba még egy másik nyelven sem, ha kedves az élete!

Utólag visszatekintve nem bántam meg, hogy bizonyos témákról elsőként vagy elsők között írhattam, sok esetben magyar terminológia vagy egyezményesen kialakult változatok híján. Ez jócskán meglátszik a korábbi szövegeimen, ahol ugyanaz a fogalom pár év múlva már az időközben bevett magyar szóhasználatot követi. Utólag könnyű okosnak lenni. A korábbi változatokat, kifogásolás helyett, fogadjuk el első kezdeményezésnek. Egy életre hálás vagyok a magyar könyvtártudományi folyóiratok szerkesztőinek, de nemcsak az ügyetlen mondatok és pontatlan kifejezések helyreigazítása miatt. A rendszeres távkapcsolat és az alkalmi, de általában rendkívüli körülmények közötti személyes találkozások kifejezetten inspirálóan hatottak, kezdve az első könyvtártudományi írásomat közlő Könyvtári Figyelő munkatársaitól a további írásra és az előző kötet összeállítására biztató 3K-szerkesztőn át az Orvosi Könyvtárak két főszerkesztőjének megtisztelő figyelméig, hogy vajon épp min is dolgozik az ember. Szerencsére még nem késtem le, hogy hálámat nyomtatásban is kifejezzem.

Arról szoktam írni, ami épp foglalkoztat. A magyar könyvtárosok és szerkesztők kérdései és témajavaslatai miatt értelemszerűen bővül a kör, ami kölcsönös előnyökkel jár minden érdekelt számára. A technológiai újdonságokat részben az egyéni, részben a szakmai érdeklődés emelte be választott témáim közé, amint az épp esedékes szoftveralkalmazást vagy platformot próbáltam kiismerni és a napi munkába beilleszteni. Igaz, hogy például az elektronikus könyvek és olvasók, valamint a hangoskönyvek és szolgáltatások iránti elkötelezettségemben jelentős szerepet játszott az átmeneti fogyatékossággal élők életmódja is, ami megtanított más, nehezebb sorsú társaink cipőjében járni (vagy nem járni) és más szemén keresztül látni (vagy nem látni) a világot.

A tudományos publikálás, a tudománymetria és a közösségi médián megjelenő szerzői profilok témáihoz a magas hivatkozási adatokkal és amerikai pályázati tapasztalatokkal (nemcsak résztvevőként, hanem bírálóként) rendelkező, alkohológiával foglalkozó tudós kollégáim hoztak közelebb, miközben a világ vidáman gyártotta a szelfiket. Ez utóbbiból lett a tudományos szelfi-sorozat, magyar társszerzővel, hogy a magyar, az európai és az amerikai gyakorlatot is megértsük.

Könyvtáram célközönségét, az alkoholkutatókat a parazita kiadók a legelső körben, még 2007-ben kezdték szerzői és szerkesztői felkéréseikkel bombázni. A csalóknak leginkább kitett pályakezdő és nyugalmazott tudósgeneráció képviselőit célzó levéláradat elöntötte intézetünket az azt követő években. A forrásokban bővelkedő, jó tanácsokkal szolgáló LibGuide-ot viszonylag későn, 2017 végén készítettem, de a tizennyolcezer fölötti látogatottság azt mutatja, hogy még mindig szükség van rá. A fenti tapasztalatok révén alkalmam nyílt egy nemzetközi tudós csapat könyvtáros tagjaként az addiktológiai publikálás kézikönyvének legújabb kiadásába írni Publishing Addiction Science címmel. Ez az Open Access kötet az olvasottság és a letöltések száma szerint a tudományos kutatók tízezreinek jelent segítséget világszerte.

Az olvasásfejlesztés iránti érdeklődésem, és általában a könyvek és a könyvtár propagálása szintén az alkoholtudomány területén kezdődött. A Little Free Library mozgalom New Jersey állambeli úttörőjeként az amerikai ötletgazda elismerését is kivívtuk a helyi viszonyokra adaptált könyves cserebere megszervezéséért. A minikönyvtár elkészítéséhez az intézetünk elődjében kifejlesztett és könyvtárunkban közszemlére tett első véralkoholszintet mérő műszerét vettük mintának.

A biblioterápia az addiktológiában témával viszont lényegében felvettem a magyar fonalat, Bartos Éva nyomdokain. Egyik kutatónk párterápiás kutatásaiban és gyakorlatában való részvételem mellett az Amerikai Könyvtári Szövetség támogatása tette lehetővé a program országos szintre történő kiterjesztését. A szenvedélybetegséget mint fő témát mellőzve, és pszichiáter kolléga híján, a terápiás szándékot önsegélyezésre redukálva, később ebből fejlesztettem ki a Books We Read, vagyis a Könyvek, amiket olvasunk elnevezésű projektet a természettudományi könyvtárban. Ebbe a kalapba belefér a diákság minél szélesebb köreinek a bevonása, a jelenlegi munkám által előírt engagement, vagyis a habozó vagy a könyvtári szolgáltatásokról keveset tudó olvasók becsalogatása a könyvtárba könnyedebb, szórakoztatóbb tevékenységek segítségével. A legújabb elem pedig az úgynevezett rekreációs, vagyis kizárólag szórakoztatási céllal fejlesztett gyűjtemény állományfejlesztése.

Egy régebbi, a gyermekkönyvtárosokkal kapcsolatos tanulmányunk a Betiltott Könyvek Hetéhez nyújtott kapcsolódási pontot a szülők által megkérdőjelezett könyvek révén. Azt gondolná az ember, hogy a szabad vélemény és tolerancia helyszínén, az egyetemi könyvtárban ez nem téma. Amint a valóság és a tanulmány bizonyítja, sajnos igenis az. A mostani könyvtáros generáció feladata, hogy a jövő könyvtáros nemzedékét felkészítse, mit tehet a könyvtár a cenzúra ellen, és példákkal, sőt példamutatással felvértezze őket arra az esetre, amikor a tartalmat kifogásoló bejelentés beérkezik. Ez ugyanis olyan, mint a lebukás a plagizált szöveggel: nem az a kérdés, hogy bekövetkezik-e, hanem az, hogy mikor.

Csak a nyelv marad talán

Írásaink illusztrálják, ahogy a nyelv összeköt bennünket. A folyóiratokban, hírlevelekben és a közösségi médián megjelent írásokból a könyvtárosok szakmai közössége sokat tud egymásról. A szövegek vélemény- és nyelvformáló szerepe oda-vissza érvényesül. Remélhetőleg hatással van az olvasóra, mint ahogy a szerzőre is, ahogy egy témát szakmailag körüljárunk, vagy ahogy személy szerint én minden apró részletnek utánaolvasok és utánanézek, zaklatva barátaimat és a magyar honlapok alattomos vírusaival havonta többször tönkretéve egy számítógépet.

Az írás terapeutikus szerepét sem kerülhetjük meg, főleg amikor közel kétéves bezártság után az embernek még mindig nincs fogalma arról, hogy meddig fog ez tartani, hogy milyen lesz a világ, amelyben megtanulunk együtt élni a vírussal. Belefáradtunk mindenbe. Politika, Covid, a négy fal, a saját gondolataink, már akinek még van, de a „lépj vissza az induló mezőre” többé nem választási lehetőség. Ez már nem a Gazdálkodj okosan!, inkább valamiféle szójáték, Scrabble vagy Wordle, amikor végleges számú halmazban kell végtelen számú lehetőség közül választani, majd a választásunk mellett kitartani. Vagy végleg feladni, mint a Great Resignation mutatja Amerikában, a nagy felmondások korszaka, amikor a dolgozók belátták, hogy mi az életükben, ami nem mehet tovább.

Ha a néhány, szubjektív szerzői lencsén keresztül nyújtott pillanatfelvétel és amerikai könyvtári helyzetkép párbeszédeket kezdeményez, gondolkodásra ösztönöz vagy bizonyos döntésekhez közelebb visz, esetleg arra készteti az olvasót, hogy maga is tollat vagy billentyűzetet ragadjon, akár csak naplóírás vagy egy baráti e-mail erejéig, már megérte.

Hajnal Ward Judit

A kötet írásainak eredeti megjelenési helye

I. KÖNYVTÁR, AMI ELVÁLASZT

Hajnal Ward Judit: Popfesztivál a könyvtárban. Az amerikai és a magyar könyvtári munka különbségei. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 25. évf. 2016. 2. sz. 3–12. p.

Hajnal Ward Judit: Neque currentis. XOXO New Yorkból. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 24. évf. 2015. 7–8. sz. 69–81. p.

Hajnal Ward Judit: Könyvtáros, pizsamában, papucsban. Könyvtári szolgáltatások home office-ból. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 30. évf. 2021. 2. sz. 31–45. p.

Hajnal Ward Judit: Tiltunk, tűrünk, támogatunk? Betiltott könyvek hete az USA-ban. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 30. évf. 2021. 9. sz. 3–17. p.

II. KÖNYVTÁR ÉS KÖZÖSSÉGE

Hajnal Ward Judit: Könyvtártervezés közösen. Esettanulmány a tengerentúlról. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 28. évf. 2019. 1. sz. 3–[19.] p.

Hajnal Ward Judit – Allred, Nicholas: Harry Potter és a könyvtár titka. Közösségteremtés egy amerikai egyetemen. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 28. évf. 2019. 12. sz. 24–37. p.

Hajnal Ward Judit: Ha nyár, akkor hangoskönyv! = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 29. évf. 2020. 6. sz. 3–15. p.

Hajnal Ward Judit – Allred, Nicholas – Coffman, Jennifer: Nyári történetek. Virtuális könyvklub egy amerikai egyetemen. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 29. évf. 2020. 7–8. sz. 13–23. p.

Hajnal Ward Judit – Geary, Danny – Bejarano, William: Gyógyító olvasás. Kis ingyen könyvtár, nem csak szenvedélybetegeknek. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 24. évf. 2015. 5. sz. 28–35. p.

III. TUDOMÁNY A KÖNYVTÁRBAN

Hajnal Ward Judit: Könyvtár, tudomány, könyvtártudomány. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 24. évf. 2015. 10. sz. 18–28. p.

Hajnal Ward Judit – Bejarano, William: Parazita lapok – a tudomány élősködői. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 25. évf. 2016. 9. sz. 17–25. p.

Hajnal Ward Judit – Bejarano, William: A tudomány élősködői. Denveri beszélgetés Jeffrey Beall-lel. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 25. évf. 2016. 9. sz. 9–16. p.

Hajnal Ward Judit: Vétkesek közt: Parazita folyóiratok, kiadók és konferenciák. = Orvosi Könyvtárak, 15. évf. 2018. 1. sz. 14–20. p.

Hajnal Ward Judit: Idézni csak pontosan, szépen: Hivatkozásról mindenkinek. = Orvosi Könyvtárak, 31. évf. 2022. 2. sz. 10–22. p.

IV. KÖNYVTÁR ÉS SZENVEDÉLYBETEGSÉGEK

Hajnal Ward Judit – Bejarano, William: Az addikciótudomány történetéből: E. M. Jellinek. = Orvosi Könyvtárak, 12. évf. 2015. 1. sz. 13–28. p.

Hajnal Ward Judit: Nemzetközi problémák, magyar megoldások. Beszélgetés Demetrovics Zsolt professzorral, az ELTE Pedagógiai és Pszichológiai Karának dékánjával. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 24. évf. 2015. 10. sz. 34–37. p.

Hajnal Ward Judit – Bejarano, William: Az addiktológia tudományának infrastruktúrája. Interjú Thomas Baborral. = Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, 24. évf. 2015. 10. sz. 29–33. p.

Hajnal Ward Judit – Bejarano, William: Információs műveltség az addiktológiában. = Orvosi Könyvtárak, 14. évf. 2017. 4. sz. 50–57. p.

Hajnal Ward Judit – Allred, Nicholas – Bejarano, William: Üvegcserepek. Levéltári anyagok digitalizációja a Rutgers Egyetem Alkoholtudományi Gyűjteményében. = Orvosi Könyvtárak, 19. évf. 2022. 1. sz. 14–25.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth Béla István
Felelős szerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

»Kalligram e-könyvek«

ISBN 978 963 468 559 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL