Első fejezet

Forog a szoba. Minden egybeolvad a háttérrel, míg szavai a fejemben visszhangoznak. Megtántorodom, ahogy elveszítem az egyensúlyomat. Ky segít talpon maradni, átkarolja a derekamat, bár neki is nehezére esik függőlegesben tartani magát. Összeszorul a mellkasom, kilapul, mint a palacsinta, és nem tudok rendesen lélegezni. Szaggatottan, ijedten kapkodok levegő után, kétségbeesetten igyekszem oxigénhez jutni.

Ez nem történhet meg.

Erősen megcsípem a karomat, miközben imádkozom, hadd legyen álom az egész. Hadd ébredjek egy olyan világban, ahol James szavai és ez a szörnyű, új valóság nem léteznek. Ahol az elmúlt öt perc csupán beteg, túlzottan erős képzeletem szüleménye.

Kyler és James között kapkodom kétségbeesetten a tekintetemet. Ky pont olyan döbbentnek tűnik, amilyen én vagyok. Még mindig a derekamat öleli, én pedig szeretnék felé nyúlni és belekapaszkodni, hogy megmutassam, nincs egyedül ebben a rettenetes gyászban, de úgy látszik, elvesztettem a testem feletti kontrolt. A karom az oldalam mellett csüng, és teljesen elzsibbadtam.

James vallomása úgy kattog a fejemben, mint egy fülbemászó dal szövege, amelyet egyszerűen képtelen vagyok elfelejteni. Mindenki ismeri azokat a nyálas, giccses számokat, amelyeket álmában sem énekelne nyilvános helyen – legalábbis akkor nem, ha szeretne egy morzsányit is megőrizni a méltóságából –, de amelyekre mégis rá lehet kattanni, és ilyenkor végtelen körforgásban, újra meg újra lejátszódnak az ember fejében, míg már úgy érzi, megőrül.

Na, én így jártam ezzel a vallomással.

– A lányom vagy. Az apád vagyok.

A szavak újra és újra megismétlődnek, kegyetlenül gúnyolódva rajtam.

– Tessék?! – Kyler érdes hangja töri meg a feszült csendet, alig erősebb a suttogásnál. Rekedt hangszíne kiemel a kábaságból. – Milyen beteges vicc ez? – kérdi.

James keresztbe teszi a karját a mellkasán.

– Nem viccelnék ilyesmivel.

– Nem lehetek a lányod – nyögöm ki. – Az azt jelentené, hogy te és anya… – elcsuklik a hangom, a vallomása következményei járnak a fejemben.

– Olyanok voltunk, mint ti – ismeri be halkan. Legalább annyi tisztesség van benne, hogy elszégyelli magát.

Kyler elenged, én pedig máris magányosnak érzem magam. Felpillantok rá, és látom az arcán átsuhanó zavaros érzelmeket, amelyek tükrözik az én érzéseimet.

– Nem! – kiáltom hátratántorodva, és belegubancolódok a takaróba. Hangos puffanással a padlóra esem.

Ezért tartotta előttem titokban anya James kilétét?

Mert vérfertőző kapcsolata volt a bátyjával, aztán teherbe esett velem?

Képtelen vagyok… ezt nem tudom feldolgozni. Ezernyi érzelem kavarog a fejemben, és semmit sem értek. Hányinger marja a torkomat, és erősen görcsbe rándul a gyomrom. Birkózom a takaróval, rúgkapálok és kalimpálok. Igyekszem lerángatni magamról, közben eszelősen zokogni kezdek. Ky és James kábán bámulnak. Végül sikerül kiszabadítanom magam az összegyűrt ágyneműből, és elkezdek a fürdőszoba felé mászni.

– Hányni fogok.

A rosszullét egyre erősebb, és érzem a hányást a torkomban. Ügyetlenül talpra kecmergek, az sem érdekel, hogy fehérneműben vagyok, és még éppen időben érek be a fürdőszobába. A WC fölé görnyedve addig öklendezek, míg teljesen ki nem ürül a gyomrom. A könnycseppek némán peregnek végig az arcomon, és próbálom feldolgozni annak az információnak a súlyát, amely az imént a tudomásomra jutott.

Helyes volt az első megérzésem. Távol kellett volna tartanom magam ettől a háztól és ettől a diszfunkcionális családtól, amennyire csak lehetséges. Az első adandó alkalommal el kellett volna menekülnöm innen. Letérdelek, és kezembe temetem az arcomat, miközben a könnyeim tovább peregnek.

Ez nem történhet meg.

Mintha a saját szappanoperámba csöppentem volna. Pokoli.

Néhány perc után felállok, lehúzom a WC-t, és zombi üzemmódba kapcsolva megmosom a számat. Leakasztom a köntösömet az ajtó hátuljáról, és belebújva szorosan megkötöm a derekamon, de ez sem segít csökkenteni a testem heves reszketését.

Alig hallom a hangos szóváltást a szobából. Túlságosan lüktet a vér a fülemben és eszeveszetten kalapál a szívem. Rátenyerelek a fürdőszobapultra, és sápadt képmásomat figyelem a tükörben. Úgy nézek ki, mint aki szellemet látott. Szemem a döbbenettől üveges, és piros a sírástól, a bőröm szürke, mintha valaki lecsapolta volna az összes véremet. Mintha az összes szín kiveszett volna az életemből.

A veszekedés egyre jobban elmérgesedik, így kényszerítenem kell magam, hogy szedjem össze a gondolataimat. Mély levegőt veszek, és reszketve sétálok vissza a hálószobámba. A beszélgetés azonnal félbeszakad. James bizonytalanul áll a szoba közepén. Ky a padlón ül a falnak támaszkodva, térdét a mellkasához húzza. Felvette a farmernadrágját, de a felsőteste csupasz, én pedig gyönyörködöm az ismerős látványban.

Amíg eszembe nem jut.

Már nem nézhetek így rá.

A számra szorítom a kezem, amikor eljut a tudatomig a helyzet súlya. Félrekapom a tekintetem, nem nézek Kyra, és fájdalom nyilall a mellkasomba.

Villámcsapásként ér ez a helyzet.

Egész idő alatt illegális, vérfertőző viszonyt folytattam, és nem is tudtam.

Majdnem szexeltem a féltestvéremmel.

És igazából nem ez a legrosszabb az egészben.

Hanem hogy szeretem.

Istenem, szeretem. Szerelmes vagyok Kylerbe.

Szerelmes vagyok a testvérembe.

* * *

Fogalmam sincs, meddig maradunk a szobában mi hárman, némán, megdermedve ugyanabban a pozícióban. Mindannyian saját kínzó gondolataink börtönébe zárva. Majd a köd lassacskán eloszlik, és a döbbenetem helyét harag és frusztráció veszi át.

Válaszokra van szükségem, most azonnal.

Az ágyhoz sétálok, és leülök a szélére.

– Mikor szereztél rólam tudomást? – kérdezem nagyot nyelve. – Arról, hogy… a lányod vagyok, és miért nem árultad el nekem? – A hangom halk, és reszket.

James óvatosan elindul felém, és leül az ágy másik végére. Megnedvesíti kiszáradt ajkát.

– Amikor az ügyvédünk, Dan, átadta nekem a papírjaidat, és megláttam a születésnapodat, gyanítottam, hogy én lehetek az apád. Mindig is érdekelt, hogy az anyád miért pont azt a pillanatot választotta a szökésre. – Szégyenlősen néz rám. – Csak… négy hónapja tartott a romantikus kapcsolatunk.

Megkínzott nyögés szakad ki Ky torkából.

– Ezt nem tudom végighallgatni. – Tenyerébe temeti az arcát.

Nem számít, mennyire undorodom – és nyugodtan elhiheti bárki, állatira felfordul a gyomrom az egésztől –, hallanom kell az igazságot.

– Muszáj tudnom. Folytasd! – bátorítom Jamest.

– Tudtam, hogy helytelen – suttogja. – De egyre közelebb és közelebb kerültünk egymáshoz a szüleink halála után, ráadásul nem volt sok barátom, így az egész világom Saoirse körül forgott. Otthagytam az iskolát, hogy állást szerezzek és eltartsam, és ő lett az egyetlen, a legfontosabb dolog az életemben. – Szünetet tartva a kezére szegezi tekintetét. – Fogalmam sincs, hogy pontosan mikor változtak meg az érzéseim, de hirtelen úgy néztem rá, úgy gondoltam rá, ahogy nem szabadott volna. Próbáltam küzdeni ellene. Őszintén igyekeztem – néz rám komolyan. – Nem akartam úgy érezni a húgom iránt, de képtelen voltam nem úgy gondolni rá. Gyönyörű volt, és sugárzott belőle a fény, mintha egyenesen a lelkéből fakadt volna, annyira meleg, tiszta és jó volt. Vonzott hozzá.

A szemem sarkából látom, hogy Kyler hitetlenül, undorodva rázza a fejét.

James szaggatottan felsóhajt.

– Mindennapos küzdelem lett, hogy ne érintsem meg, de nem nyúltam hozzá. Megtanultam elviselni a kínt, elfogadtam a fájdalmat büntetésemként, és reméltem, hogy idővel elmúlnak az érzéseim. – Megdörzsöli a tarkóját, és felsóhajt. – Nem én kezdeményeztem, hanem ő. Megcsókolt, és minden önuralmam semmivé lett.

Ky talpra ugrik:

– Nem bírom tovább hallgatni.

– Ne menj! – Ijedten nézek rá, és megint könnybe lábad a szemem, ahogy könyörögni kezdek neki. – Egyedül nem bírom végigcsinálni. Kérlek, Ky. Ne menj!

Megkínzottan mered rám, és tudom, hogy ő is legalább annyira szeretne megvigasztalni engem, amennyire én őt.

De nem tehetjük.

Csupán annyit kérhetek tőle, hogy maradjon a szobában. Lassan bólint, majd visszaül a padlóra.

Jamesre nézek.

– Nem akarom hallani a részleteket, azt most nem bírnám elviselni. Arra vagyok kíváncsi, mikor tudtad meg, hogy a lányod vagyok, és miért nem árultad el nekem.

A homlokára szorítja a kezét, és felsóhajt.

– Gyanakodtam, de ennél többre volt szükségem, ezért felbéreltem egy magánnyomozót, hogy ellenőrizze le apád hátterét, és amikor elmesélte, mire jutott, tudtam. – Idegesen összekulcsolja kezét az ölében. – Az apád nem lehet a vér szerinti szülőd, Faye. – Szünetet tart, keresi a megfelelő szavakat, és az arckifejezésétől megborzongok. – Tudtad, hogy Kartagener-szindrómában szenvedett?

– Mármint arra a genetikai légzőszervi betegségre gondolsz? – suttogom. A pánik és a félelem szinte fojtogat.

– Igen. De ennél kicsit többről van szó. – Megvakarja borostás állát, nekem pedig összeugrik a gyomrom. – Apád meddő volt, Faye. Nem lehetett gyereke. – A szavai ott maradnak a levegőben, én pedig magam köré fonom a karom, és kétségbeesetten igyekszem megőrizni hidegvéremet.

– Anya mindig azt mondta, hogy ő tehet róla – motyogom, míg az agyam lassan kikapcsol. – Hogy azért nincs testvérem, mert képtelen lenne több gyereket kihordani, de nyilvánvaló, hogy ez újabb hazugság volt.

Ebben a pillanatban gyűlölöm az anyámat, és állati mérges vagyok, amiért nincs itt, hogy rákiabáljak. Hogy követeljem, azonnal árulja el az átkozott igazságot, és magyarázza meg, miért gondolta, hogy olyan fantasztikus ötlet, hogy az egész életemről hazudjon nekem. Ökölbe szorítom a kezem, csak nehezen tudom fegyelmezni magam.

– Arra is rájöttem, hogy apád egy belfasti irodánál dolgozott, amikor anyád szerint megismerkedtek. Nem a környéken volt az állása, Faye. Kizárt, hogy Saoirse úgy találkozott vele, ahogy neked mesélte.

Hazug! Hogy tehette ezt velem anya?!

Már azt sem tudom, ki vagyok, minden emlékemről, amelyet a szüleimről őrzök, kiderül, hogy kitaláció. Hogy hazudtak nekem életem minden egyes napján.

Miért? Elmondták volna nekem valaha az igazat?

Mérgesen és zaklatottan pattanok fel, tombolnak bennem az érzelmek, és mindent leseprek a komódomról a padlóra. A széket a szoba túloldalára hajítom, és figyelem, ahogy a falhoz csapódva összetörik; a darabokra törő fa hangjához James döbbent zihálása keveredik. Könnyek patakzanak végig az arcomon, és a sírásom hangja betölti a helyiséget, mialatt a padlóra roskadok, és vigasztalhatatlanul zokogok, tenyerembe temetve az arcomat.

Ky letérdel, és hátulról gyengéden átölel. A tagjai feszültek, a karja merev, és én is érzem – a belőle áradó csábító meleg, a teste hívása küzd azzal, amit az előbb hallottunk, és ami arra kényszerít bennünket, hogy bizonyos távolságot tartsunk egymás között.

– Kyler! – James hangja egyértelműen figyelmeztető.

– Fogd be, apa. Szüksége van rám, és én csak megvigasztalom. Itt te vagy az elcseszett, nem mi. Ráadásul átkozott nagy álszent vagy, amiért kritizálsz bennünket mindazok után, amit te tettél.

Ky állítása kissé paradox, az igazság ennél összetettebb. James az álszent, vagy mi? Már nem tudom, mit gondoljak. A halántékomat masszírozom, brutálisan mélyre nyomva ujjaimat a bőrömbe, mert jólesik a külső fájdalom. Mi a helyes és mi a helytelen? Már nem is tudom, kétségbeesett agyam képtelen logikus gondolatokat formálni.

– Legalább vegyél fel egy pólót. – James odahajítja Kynak a felsőjét, én pedig igyekszem összeszedni gondolataimat.

Köntösöm ujjával megtörlöm könnyes arcomat, és Jameshez fordulok. Ky felveszi a pólóját, aztán megint átölel. A mellkasának támaszkodom, igyekszem átvenni az erejét.

– Mikor és hogyan szereztél bizonyítékot? – szipogom. – Nem kellett volna az engedélyem a DNS-vizsgálathoz?

James lesüti a szemét, nekem meg lüktet a fejem a fájdalomtól. Ky az orra alatt szitkozódik.

– Van bizonyítékod, hogy a lányod, ugye? Mert nem dobtad volna ezt a bombát a nyakunkba, ha nem vagy benne száz százalékig biztos. Még te sem lehetsz ennyire hülye.

Lustán a fülem mögé simítom a hajamat, és elkerekedett szemmel meredek Jamesre, miközben a válaszára várok.

– Még nincs bizonyítékom – vallja be végül, és felemeli a fejét, hogy a szemembe nézzen.

Hirtelen elönt a sötétség, és fogalmam sincs, hogy sírjak vagy nevessek.

– Micsoda?! – tör ki Ky, és talpra szökkenve az apja felé indul, majd a pólójánál fogva magához rántja. – Lehet, hogy semmi értelme nem volt ennek a cécónak! Talán nem is a testvérem! – Meglöki az apját, én pedig talpra kecmergek. – Utállak! Minden jó dolgot tönkreteszel!

Megfogom Ky karját, és elrángatom Jamestől, mielőtt valami olyat tenne, amit később megbán.

– Nincs szükségem bizonyítékra, hogy tudjam, az én lányom. Az pusztán formalitás, amit azonnal el fogok intézni. – James fájdalmasan néz a szemembe. – Nem értesz egyet? Teljesen logikus. Ezért szökött el Saoirse. Ezért nem akart soha többé találkozni velem. Akkor egyszer, amikor beszéltem vele, azt állította, szégyelli, amit csináltunk. Hogy helytelen volt, és naponta járt megbocsátásért imádkozni, hogy így próbálja jóvátenni vétkeit.

Eltorzul az arcom, a szavai a padlóra küldenek. Anya sajnálta, amit tett, és én állandóan emlékeztettem a bűnére.

Szégyellt engem.

Kyra nézek, elveszettebbnek és még magányosabbnak érzem magam, mint életemben valaha. Ha ilyesmi megtörténhetne, megesküdnék rá, hogy a szívem daradokra tört a mellkasomban, mert a legelképzelhetetlenebb fájdalom gyötri a belsőmet.

A személy, akit az anyámnak hittem, csaló volt. Idegen. Valaki, aki nem érdemli meg az anya nevet, mert egyetlen anyának sem szabadna így viselkednie a lányával. Azt hittem, ismertem őt, de már tudom az igazat. Apa meg nem is az apám. Az egész életem irdatlan nagy hazugság, és a szüleim a lehető legrosszabb módon elárultak.

Nem érdekel, ha azt hitték, megvédenek.

Nem szokás azoknak hazudni, akiket állítólag szeretsz, függetlenül attól, hogy mennyire fájdalmas az igazság.

Egész végig Kyt bámulom – az egyetlen személyt, aki, azt hittem, mellettem áll. Aki őszintén megért, aki képes mindent helyrehozni pusztán a jelenlétével.

De őt is elveszítettem.

Kegyetlenül elszakították tőlem, pont akkor, amikor úgy éreztem, hogy végre az enyém.

Nincs senkim.

Soha nem éreztem ennyire egyedül magam, nem ábrándultam még ki ennél jobban az életből.

Rideg és zsibbadt vagyok, kívül és belül; bambán bámulok magam elé, miközben a stressz eluralkodik a testemen. Lefekszem az oldalamra, és magzatpózba gömbölyödöm, próbálva legyőzni erős reszketésemet.

James beletúr a hajába.

– Faye, sajn…

– Kussolj, a picsába, apa! – kiáltja Kyler a padlóra ereszkedve. Óvatosan magához húz, és a karjába vesz. – Nem jelenthetsz ki ilyesmit, ha nem vagy teljesen biztos az igazságban. És nem tudhatod minden kétséget kizáróan, hogy te vagy Faye apja!

– Kibaszottul tudom, Kyler! Csak én szexeltem Saoirse-val abban az időben. Nem lehet más.

Annyira ledermedtem, hogy ezt a vallomást hallva meg sem rezzenek.

A hálószoba ajtaja kinyílik, és Alex sétál a helyiségbe, vad, könnyáztatta arccal bámulja a jelenetet. Felnézek rá elnehezült szempilláim alól. Odasétál Jameshez, megáll előtte, és úgy mered rá, mintha James földönkívüli lenne. Senki nem szólal meg, és a levegő megtelik feszültséggel.

Alex lassan ökölbe szorítja kezét az oldala mellett. Fájdalmas nyöszörgés szakad ki belőle, és új keletű gyűlölettel bámul a férjére. Könnyek peregnek végig az arcán, ahogy felpofozza. Egyszer, kétszer, többször… az ütései egyre mániákusabbá válnak, ahogy kitör belőle a harag.

– Te… te szörnyeteg! Rosszul vagyok tőled! Egész idő alatt egy perverz felesége voltam, és nem is tudtam róla. Tűnj innen! Mindent tönkreteszel. Tűnj innen! – visítja, ütve és lökdösve a férfit.

Halálra rémülve bámulom őket, mint egy élettelen bábu.

James csak áll, és szó nélkül tűri a verést.

Ky feláll, az ágyhoz visz, és óvatosan lefektet a takaróra. Utána az anyjához megy, és megpróbálja elhúzni Jamestől. Alex összevissza csapkod, közben könnyek peregnek az arcán.

– Anya, hagyd abba! Ezzel nem segítesz. Kérlek! – próbálja csitítani Ky.

Alex zokogva ordibál, míg James kábán és mozdulatlanul ül az ágyon.

Mindenféle gondolat kering a fejemben, és őszintén attól tartok, hogy meg fogok bolondulni. A mellkasomhoz húzom a lábamat, és a térdemre támasztom az államat, aztán eszembe jut valami. Újfajta zavarodottság vesz erőt rajtam. Valami még mindig nem stimmel.

– Várjunk csak egy percet – motyogom magam elé.

Alex zokogása elcsitult, és végtelenül csalódottnak látszik. Ky szorosan fogja az anyját, miközben engem néz. Felállok, és elkezdek fel-alá járkálni a szobában, közben kavarognak a gondolataim. Különféle forgatókönyvek futnak át a fejemen, de nem áll össze a kép.

Megragadom James vállát, és kényszerítem, hogy rám nézzen.

– Valami nem okés, és tudom, hogy elhallgatsz valamit. Nem hiszem el, hogy nem jöttem rá hamarabb. Néhány hónappal idősebb vagyok, mint Kyler, szóval ez megmagyarázza, hogy lehetsz mindkettőnk apja. – A szavak lesújtóan hatnak rám, ahogy elhagyják a számat.

Alex és James között jártatom a tekintetem. Alex arcát színtiszta rettegés torzítja el, és holtsápadttá válik. Nagyot nyelek, miközben leguggolok James elé.

– De kizárt, hogy te legyél Kaden és Keven apja, ha igazat mondasz.

– Azt a kurva! – Kyler elengedi Alexet, majd megtántorodik, és esetlenül a padlóra roskad.

Alex a falnak támaszkodik, alig tud talpon maradni. Ijedten néz körbe a helyiségben, és kétrét görnyed, mintha kifulladt volna.

James feláll, végre magához tér transzszerű állapotából.

– Csillagos ötös, Faye. Rájöttél Alex nagy titkára. Gondolom, ő sem szent.

Második fejezet

– Anya! – Ky Alexre pillant a padlóról. – Igaz ez? Más az apjuk?

Alex sápadt arca fájdalmasan eltorzul, és lassan biccent.

– És tudják, ugye? Erről szólt a nagy összeveszés? – Kay mellkasa jól láthatóan emelkedik és süllyed, miközben Alex ismét bólint. Ky arcán a döbbenet helyét gyorsan átveszi a harag, de nem hibáztatom érte. Feláll a padlóról, és kinyújtóztatja hosszú végtagjait. – És nekünk, többieknek elmondtátok volna valaha? – Hangjában jól érződik a harag.

– A tizennyolcadik születésnapodon akartuk elmesélni – suttogja Alex, és kétségbeesetten kapaszkodik a falba támogatást keresve. Keaton viccesnek szánt megjegyzése Jacobról meg az Alkonyatról már nem is tűnik akkora hülyeségnek. Persze a paranormális elemeket leszámítva.

– Eszetekbe sem jutott, hogy jogunk lenne ugyanakkor megtudni, amikor a bátyáinknak? Vagy micsoda? – Kétségbeesetten emeli fel a kezét. – Azt hittétek, nem vesszük észre az állandó feszültséget, amikor Kaden és Keven hazajönnek, vagy azt, hogy akkora szakadék van köztetek?

– Soha nincs megfelelő idő az ilyesmi közlésére – jegyzi meg James.

– Vagy annak közlésére, hogy a húgoddal szexeltél, ugye? – szól közbe Alex csípősen.

James szúrós pillantást vet rá.

– Nincs jogod ítélkezni. Mindketten titkolóztunk.

– És ez, hölgyeim és uraim, ennek a családnak a legnagyobb problémája – mondja Ky fanyarul, és nem kér bocsánatot.

– Anyád nem állt készen arra, hogy megossza veletek a múltját, amíg elég érettek nem vagytok ahhoz, hogy kezelni tudjátok, én pedig támogattam a döntését – vallja be James, és eltökélten összepréseli az ajkát. – A szülőség nem olyasmi, amit egy kézikönyvből meg lehetne tanulni. Igyekszünk minden tőlünk telhetőt megtenni, de nem mindig cselekszünk helyesen.

Ky felhorkant.

– Ja, azt látom. Gáz szülő vagy. – Dühösen az anyjára néz. – Te is.

Ezután senki nem szól semmit, és a szobában vágni lehet a levegőt, olyan sűrű a feszültségtől. Alex kábán mered maga elé. Ky nem titkolja megkínzott arckifejezését, Jamesről pedig lerí a lemondás, ami aligha újdonság.

– Hol van Kal? – kérdezem, megtörve a kínos csendet. – Mi történik?

James megdörzsöli a tarkóját, mintha csak most jutna eszébe fiatalabb fia jelenlegi helyzete.

– Reggel emelnek vádat ellene, és ragaszkodtak hozzá, hogy éjszakára bent tartsák.

– Ó, istenem! – aggódalommal tölt el a gondolat, hogy az unokatestvérem a sitten fogja tölteni az éjszakát. – Nem lehetne ejteni a vádakat?

– Semmit nem tehettünk. A nemi erőszak igen súlyos vád, és nincs az a pénz, amivel ebből kivásárolhatnánk.

– Lana eltűnt – szólal meg Ky az éjjeliszekrényemhez sétálva. Előveszi a fehér borítékot, amelyet Lana apjától kapott. – Az egész családja elment. John megkért, hogy ezt adjam oda. – Az anyjának adja a borítékot.

Alex reszkető kézzel nyitja ki.

– A hivatalos felmondásuk. – A padlóra hajítja a kézzel írt levelet.

– Kal nem tett ilyet. – A fogaimat csikorgatom. – Tudom, hogy nem, de valami történt közöttük. Lana ki volt borulva, és nyilvánvalóan szenvedett.

– Maradjatok ki ebből, mind a ketten! – mondta James kettőnk között jártatva a tekintetét. – Tudom, hogy segíteni szeretnétek, de most azzal tudjátok a legjobban támogatni az öcséteket, ha félreálltok, és hagyjátok, hogy a profik végezzék a munkájukat. Muszáj Danre és a jogi csapatára bíznunk ezt az ügyet. – Önkéntelenül ásítok. – Későre jár – teszi hozzá James az órájára pillantva. – Semmi nem fog megoldódni, amíg mind fáradtak vagyunk. Aludjatok egy kicsit, és holnap reggel folytatjuk a beszélgetést.

– A többiek is megérdemlik, hogy tudjanak Kadenről meg Kevenről. Nem várhatod, hogy hazudjak a testvéreimnek. Nem fogok. – Ky összefonja karját a mellkasán.

James frusztráltan felsóhajt.

– Tudom, fiam, de meg kell értened, milyen nehéz ez az anyádnak. – Alex üres tekintettel bámul maga elé, abban sem vagyok biztos, hogy hallja a körülötte folyó beszélgetést.

Ahogy az összetört nőt figyeli, aki természetellenesen kapaszkodik a falba, Ky arckifejezése kissé megenyhül.

– Tudom – mondja egyetértőn –, de el kell árulni nekik. – Rám pillant. – Viszont nem hiszem, hogy Faye-ről meg az anyjával való… kapcsolatodról is mesélnünk kellene. Addig nem, amíg nincs meg a vizsgálat, és akkor is csak abban az esetben, ha igazolja a gyanúdat. Ezt a szart nem könnyű hallani.

– Te mit szeretnél, Faye? – James felém fordul.

– Bár utálom, hogy megint titkolóznunk kell, igazat adok Kynak. Ne mondjunk semmit a többieknek rólam, amíg nem vagyunk benne biztosak. A Kadennel meg Kevennel kapcsolatos hír a padlóra fogja küldeni őket, nincs értelme még tovább stresszelni őket. Legalábbis addig semmiképp, amíg nem tudjuk, hogy ez az igazság. – Lesütöm a szemem, valami förtelmes aggodalom lopódzik üres mellkasomba. – De szeretném megcsinálni a vizsgálatot, amilyen hamar csak lehet. – Felpillantok rá. – Rosszul vagyok a sok hazugságtól. Tudnom kell az igazat.

James bólint.

– Ha ez számít valamit, őszintén sajnálom, amin keresztül kellett menned, Faye. És bármi legyen is az eredmény, ez nem változtat a családunkban betöltött helyeden. Mindig közénk fogsz tartozni. Mindig lesz otthonod nálunk.

Alex eltávolodik a faltól, és elfordítja a tekintetét, közben lesimítja a szoknyáját.

– Lefekszem aludni. – Minden további szó nélkül elhagyja a szobát.

Ky megmoccan, hogy utánamenjen, de James megrázza a fejét.

– Most időre van szüksége. Mindannyiunknak. Hosszú este volt. Aludjatok, és néhány óra múlva beszélünk.

Némán az ajtóhoz mennek. Ky még egy utolsó pillantást vet rám, gyászos arckifejezése vetekszik az enyémmel. A tekintetében minden benne van, amit szavakkal nem tud elmondani, nekem pedig komolyan meg kell dolgoznom azért, hogy megőrizzem a lélekjelenlétemet, miközben a bensőmben érzelmi vihar tombol. Ky kilép a folyosóra, majd óvatosan becsukja maga mögött az ajtót.

Bemászom az ágyba, kényelmesen az állam alá húzom a takarót, és eszelősen reszketve a vastag paplan alatt labdává gömbölyödöm.

Valamikor sikerül elaludnom, de nem békés az álmom, forgolódom és hánykolódom egész éjszaka.

A napfény besüt a szobámba a függönyrésen át, és ásítva felébredek. A korábbi események emléke elözönli az agyamat. Csábít a gondolat, hogy bedugjam a fejem a párnám alá, és figyelmen kívül hagyjam a valóságot, de csak az elkerülhetetlent halogatnám. Inkább lennék túl az egészen, ezért kivonszolom fáradt testemet az ágyból, és a fürdőszobába megyek.

Miután lezuhanyoztam és felöltöztem, a konyhába indulok. Amikor belépek az előszobába, James utánam kiált:

– Idefent vagyunk, Faye!

A förtelmes, aggódó érzés visszatér a mellkasomba, míg nehéz végtagokkal felvonszolom magam a lépcsőn, mintha a végzetem hívna. Vonakodva lépek be a dolgozószobába, és megtörlöm izzadt tenyeremet a farmernadrágomban. Alex a szokásos irodai ruháját viseli, mereven és kényelmetlenül ül az egyik bársonyszéken. Ky a kandalló előtt áll háttal nekem. Az izmai görcsösen feszülnek a pólója alatt. Lógó ülepű nadrág takarja formás, kerek fenekét, és kényszerítenem kell magam, hogy elfordítsam róla a tekintetem. Erős késztetést érzek, hogy a karomba zárjam őt.

Az agyam még nem fogta fel a hírt, hogy a testvérem, így sóvárgok az érintése után. Hiányzott este az ágyamból.

Leülök a másik székre, és a combom alá dugom a kezem, próbálva legyőzni a vágyakozásomat. Éles, szúró fájdalom hasít a szívembe, mintha valaki késsel hasogatná.

James megköszörüli a torkát.

– Beszéltem Kadennel és Kevennel, úton vannak ide. Reggeli után tartunk egy rövid családi megbeszélést, ahol mindenkit beavatunk a Kalvinnel kapcsolatos legújabb hírekbe. Miután hazajön, mindenkinek elmondjuk az igazat.

– Melyik igazat? – kérdezi Ky felénk fordulva.

Egyetlen pillantást vetek álmosságtól gyűrött arcára, és az eltökéltségem összeomlik. Pont olyan szörnyen néz ki, ahogy érzem magam. Bárcsak átölelhetném, hogy magamba szívjam a melegét és az illatát, hogy hagyjam, hogy lecsillapítsa az idegeimet, és közben csillapíthassam én is az ő bánatát. A székre szorítom a kezem a combom alatt, körmeimet a bársonyba mélyesztem, és nagyot nyelek, hogy legyűrjem a torkomban a fojtogató gombócot.

– El fogom mondani a testvéreidnek az igazat Kaden és Keven apjáról – válaszolja Alex magabiztos, higgadt hangon. – Igazad volt tegnap este. Joguk van tudni, épp elég ideig halogattuk a dolgot. Elegem van a megtévesztésből, meg abból, hogy a családunk a szemem előtt esik szét, és semmit sem tehetek, hogy megakadályozzam. Ki kell derülnie az igazságnak.

A reggeli állati kínosan telik, alig eszem valamit. A hármas ikrek idegesek Kalvin hiánya miatt, de James és Alex hárítják a kérdéseiket azzal, hogy tartogassák a családi kupaktanácsra.

Felpattanok, amikor megszólal a csengő, örülök, hogy otthagyhatom a fojtogató légkört. Szélesre tárom az ajtót, arra számítva, hogy Kaden és Keven érkeztek meg, de megdöbbenek, amikor Addisonnal találom szemben magam, aki szűzies fehérben áll előttem, mintha olyan ártatlan lenne, mint a ma született bárány.

– Mit akarsz? – morgom.

– Amit mindig. – Kedvesen mosolyog. – Kylert. – Elkeskenyedik a szeme. – Ő az enyém.

– Csak áltatod magad – bosszankodom. – Szerintem elég nyilvánvalóan kifejezte az érzéseit a múlt héten. Azt akarja, hogy semmi közötök ne legyen egymáshoz, úgyhogy húzz el innen! – Be akarom csukni az ajtót, de odateszi a lábát, hogy megakadályozza, aztán invitálás nélkül bejön az előszobába. Lépteket hallok a hátam mögött. Mérgesen meredek a csajra. Tökös, hogy megint ide merte dugni a képét, és egyben őrült, hogy ilyesmit csinál. Ha nem utálnám annyira, még az is lehet, hogy csodálni kezdeném.

– Ezt majd én elintézem – szólal meg Ky, hirtelen felbukkanva mellettem. A karja véletlenül súrolja az enyémet, és szokás szerint kellemes bizsergés fut végig rajtam. – Menj vissza a konyhába.

– Király. Oldd meg te! – Bár nem örülök, hogy elküldött, kezd elegem lenni a drámából, így magára hagyom, hogy intézze el egyedül a dolgokat a bajkeverő exbarátnőjével.

Öt perccel később jön vissza a konyhába, arcán a szokásos, semmitmondó kifejezéssel. Ám a válla merev, és annyira ökölbe szorítja a kezét, hogy elfehérednek az ízületei.

Elkapom a tekintetét.

– Mi van? – tátogom.

Óvatosan megrázza a fejét, és valami megnevezhetetlen érzelem suhan át közöttünk. A szeme az asztal fölött az enyémbe fúródik, én pedig képtelen vagyok elfordítani róla a tekintetemet. Mintha eltűnt volna körülöttünk a szoba, csak őt látom. Néhány hajtincse a homlokába hull, és erős késztetést érzek, hogy végigfuttassam ujjaimat a selymes tincseken. Tekintetem az ismerős arcot kutatja. Elözönlenek az emlékek, és eszembe jut, ahogy borostás állát simogattam, ahogy az arcomat bársonyos arcához nyomtam, ahogy belélegeztem jellegzetesen férfias illatát, ahogy a nyelvemmel éreztem nyakában lüktető pulzusát.

Észre sem veszem, hogy sírok, és hogy mindenki elhallgatott, amíg Keanu meg nem rázza a karomat, hogy visszarángasson a valóságba. Mindenki engem bámul, és ettől elpirulok. Kyt nézem, de ő elfordítja a fejét, lesüti a szemét, majd a falra bámul, tulajdonképpen bárhová, csak ne kelljen rám néznie. James köhint.

– Faye. Szükséged van egy percre? Nemsokára kezdünk.

Előrehajtom a fejem, és hagyom, hogy hosszú hajam pajzsként omoljon az arcom elé.

– Nem. Jól vagyok. Bocsánat. – Erősen az ajkamba harapok, élvezve a fájdalmat, bár ez közel sem ellensúlyozza eléggé a szívemet mardosó kínt.

– Beszéljünk a nappaliban – szólal meg Alex felállva.

Helyet foglalok Keanu és Kent mellett a hosszú kanapén, közben a csengő másodjára is megszólal. James a nagyon komoly Kadennel és Kevennel érkezik vissza a helyiségbe. Miután mindenki elhelyezkedett, csendben ülünk, és várjuk, hogy valaki elkezdje.

James előrehajol, karjával a combjára támaszkodik.

– A testvéretek ellen ma emelnek vádat. Hivatalosan szexuális visszaéléssel és nemi erőszakkal fogják vádolni. A megyei bíróságon fogják megállapítani az óvadékot, utána hazahozhatjuk. Dan megkeresi a legjobb büntetőjogi védőügyvédet, de az előttünk álló hetek és hónapok nem lesznek könnyűek. – Alexre néz, aki mellette ül a kisebb, kétszemélyes kanapén, de ő szándékosan kerüli a tekintetét.

– Börtönbe fog kerülni, apa? – kérdezi Keaton, a feszültség a hangjában nyilvánvaló. Még mindig alig tud rám nézni, és ettől még szörnyebben érzem magam. Keaton csak nemrég tudta meg az igazat rólam és Kyról, és nem is tehette volna egyértelműbbé a viszolygását.

Undorodik tőlünk.

Olyan messze ül tőlem, amennyire csak lehetséges, és lopott pillantást vet hol Kyre, hol rám, amikor azt hiszi, senki sem figyeli. Éles tekintetét semmi sem kerüli el, szóval kétlem, hogy ne vette volna észre, hogy valami nem stimmel. A kis kiborulásom a reggelinél gondoskodott erről.

– Nem, ha tehetek ellene valamit – válaszolja James a fogát csikorgatva.

– Azt mondom, keressünk egy bérgyilkost, hogy végezzen Lanával – szólal meg Kent vállat vonva, mintha hétköznapi dolog lenne gyilkosságot emlegetni problémamegoldó eszközként. – Ügy lezárva.

James felsóhajt.

– Ez aligha segítene, ráadásul az ügy nem kizárólag Lana vallomásán alapul. Úgy tűnik, van más bizonyíték is.

– Milyen bizonyíték? – kérdezi Keven hirtelen éberséggel.

– Azt még nem tudjuk, de az előzetes meghallgatáson többet fognak elárulni. Nyugton kell maradnunk, amíg Dan és a csapata kiderítik, hogy mi folyik itt.

– Mi is elmehetünk a bíróságra? – kérdezem. – Hogy biztosítsuk Kalt a támogatásunkról? Csak elképzelni tudom, mi játszódhat le a fejében. Tudnia kell, hogy itt vagyunk neki. Hogy tudjuk, nem tett ilyet.

– Tudja, Faye. A Kennedyk mindig összetartanak a bajban. – Körbenézek a helyiségben, és látva a sok megtört alakot és szétzúzott kapcsolatot, nehezen tudok hinni neki. James vállat von. – Egyáltalán nem akarjuk nagy dobra verni a történteket, így kizárólag Alex és én fogunk elmenni a meghallgatásra, de megmondom neki, hogy lélekben mind vele vagytok. Valószínűtlennek tűnik, hogy sokáig titkolózhatunk a sajtó előtt, ezért folyamatban van egy biztonsági szolgálat felbérlése, hogy megvédjenek titeket meg a birtokot.

Mindenki egyszerre nyög fel a helyiségben.

– Á, apa. Már megint? – kérdezi Keanu. – Pokoli volt már a múltkor is.

– Ez szükséges rossz, fiam. Bármit megtennék, hogy megvédjem a családomat.

Ky felnyög, és kétkedve rázza a fejét.

James mérgesen mered rá.

– Szeretnéd kiegészíteni valamivel, Kyler?

Ky ökölbe szorított kézzel, dühösen néz az apjára:

– Nem.

– Nos, akkor jobb, ha anyátok és én indulunk. Nem akarunk elkésni. – Feláll, és Alex felé nyújtja a kezét. Alex azonban úgy vizslatja ezt a kezet, mintha tele lenne bacilussal, majd segítség nélkül áll fel, és undorodva néz a férjére.

Keaton úgy fest, mint aki menten elsírja magát, nekem pedig vérzik a szívem érte. Mindig érzékeny lélek volt, és látom, mennyire lesújtja mindaz, ami történik. Alex és James távozása után odalépek hozzá.

– Jól vagy? – Óvatosan kinyújtom a kezem, és megérintem a karját, de ellök magától.

– Ó, már törődsz velem? Miért? Azért, mert összevesztél valamin a szeretőddel? Ne akarj kihasználni. Nem vagyunk többé barátok.

Kiviharzik a szobából, én meg ott maradok tátott szájjal, a szívem pedig romokban hever.

Harmadik fejezet

Meleg vesz körbe hátulról, és megfordulva Kenttel találom szemben magam. Hátralépek, hogy legyen köztünk egy kis távolság. Az ujja köré tekeri egyik hajtincsemet, és elvigyorodik.

– Nem gondoltam volna rólad, hogy mocskos lány vagy, de a külső megtévesztő lehet. – Mosolyog, én meg keserű szájízzel nézek rá. – Ne várakoztass minket! Ki a titkos baszócimborád?

Még egy lépést hátrálok.

– Undorító vagy, és semmi közöd hozzá, kivel töltöm az időmet.

Megint irtó közel jön hozzám, és ezúttal nem hátrálok meg. Mérges nézéssel viszonzom beképzelt vigyorát. Nagy kéz markolja meg a felkarját, félrerántva tőlem.

– Hogy mersz így beszélni Faye-jel? – morogja Ky. – Kérj bocsánatot!

– Baszd meg, seggfej – káromkodik Kent, és Ky bordájába könyököl, hogy kiszabadítsa magát a szorításából. – Azt hiszitek, ti ketten annyival jobbak vagytok nálam? Lenéztek azért, amit a szabadidőmben csinálok, de egyikőtök sem különb nálam.

Oké, szóval úgy látom, még haragszik, amiért félbeszakítottuk a szexpartiját az utolsó házibulin, és egyáltalán nem veszi észre, mennyire kontrollálhatatlan a viselkedése, és hogy pusztán vigyázni szeretnénk rá.

Rám bök az ujjával:

– Csak néhány hónapja van itt, de már úgy viselkedik, mint egy szajha, te meg újra azzal a ribanc Addisonnal kavarsz, úgyhogy sürgősen szálljatok le rólam, és a kurva életbe, ne akarjátok megmondani, hogy mit csináljak. – Meglöki Kyt, és úgy viharzik ki a szobából, mint a tomboló hurrikán.

Félig-meddig arra számítok, hogy Ky követni fogja, de megkönnyebbülök, amikor nem teszi. A kezembe temetem az arcomat, és azon töprengek, vajon mi a fenét követtem el életemben, amivel kiérdemeltem ezt a sok melodrámát.

– Már látod? – kérdezi Ky, én pedig felemelem a fejem. Ky Kadent nézi kihívóan. – Be kell avatkoznod, mert anya és apa nem tudnak vagy nem akarnak csinálni semmit. Talán rád hallgatni fog.

Kaden megvakarja a tarkóját.

– Beszélek vele, de nem biztos, hogy lesz értelme. – Feláll, és Keanuval a sarkában elhagyja a helyiséget, így csak Keven, Ky és én maradunk a nappaliban.

– Ember, ez a család komolyan el van baszva. – Keven megrázza a fejét. – Pedig még nem is értünk az igazán jó részhez. – Megkeményedik a tekintete, ahogy kettőnkre néz. – Anya elmondta?

– Nem volt más választása – feleli Ky. – Faye rájött.

Keven a homlokát ráncolja.

– Hogy a francba jöttél rá? Sem Kaden, sem én nem sejtettük, amikor ránk dobták a bombát a tizennyolcadik születésnapunkon. Totál váratlanul ért minket.

– El kellett volna mondanod nekem. Miért nem árultad el? – szól közbe Ky, elhárítva a kérdést, így nem kell válaszolnom.

– Annyira elcseszett dolog ez az egész, Ky. Hónapokba telt, mire el tudtam fogadni, aztán meg átkozottul haragudtam mindkettőjükre, amiért hazudtak. Szerinted miért veszekszünk velük olyan régóta? Könyörögtünk, hogy árulják el nektek is, de ők időt kértek. Már így is épp eléggé aggódnak miattatok, és félnek, hogy mit tenne veletek, ha megtudnátok.

– És te bevetted ezt a marhaságot? – kérdezi Ky hitetlenül.

Keven felsóhajt, keresztbe veti a lábát.

– Igen is meg nem is. Először alig tudtam gondolkodni az agyamat elöntő vörös ködtől, de az utóbbi időben kezdem megérteni az ő szempontjukat. Ez a család nem bír ki még több vallomást.

Ha csak sejtené, hogy a legnagyobb bomba időzítője még ketyeg.

Sötét felhő árnyékolja be gondolataimat, ahogy eszembe jut anya és James. Szándékosan próbálom kiverni őket a fejemből, mert az érzelmeim törékenyek. Szeretnék inkább a jelenlegi problémára koncentrálni, mielőtt szembenézek a még nyugtalanítóbb igazságokkal. Továbbra is nagyon haragszom anyára, és rettegek, hogy James gyanúja bebizonyosodik. Egy icikepicike részem kétségbeesetten kapaszkodik a reménybe, hogy téved. Hogy Ky nem a féltestvérem. Hogy nem kell lemondanom róla.

– Örülök, hogy anya úgy döntött, mindenkinek elmondja. – Keven hangja ránt vissza a valóságba. – Szerintem nyíltan kell kezelni a dolgot, és nem akarom örökké kerülgetni a testvéreimet.

– Ezért nem szoktál hazajönni? – kérdezi Ky.

– Sajnálom, Ky, de nem bírtam elviselni, hogy lássalak titeket, tudva, hogy ilyesmit segítek rejtegetni előletek. Jobb így.

– Van fogalm…

Keven felemeli a kezét, és feláll.

– Tartsd meg a véleményedet a kupaktanácsra. Kimegyek játszani egy kicsit. Jössz?

– Persze. Adj pár percet! Beszélnem kell valamiről Faye-jel. – Ky oldalra dönti a fejét, én pedig felállok, és halkan követem kifelé a helyiségből.

– Mit akart Addison? – kérdezem azonnal, amint a szobámba érünk.

Ky becsukja mögöttem az ajtót.

– Nem róla akarok beszélni. – Közvetlenül előttem áll meg. – Hogy vagy? Bírod még? – Az arcom felé emeli a kezét, és én vágyakozva pillantok rá. Azonban az ujjai félúton a levegőben megállnak, megdermednek pusztán néhány milliméterre az arcomtól. Könnybe lábad a szemem, és remeg az ajkam. Az arcán átsuhanó, egymásnak ellentmondó érzelmek elkeserítenek.

Hevesen emelkedik és süllyed a mellkasom, és kitör belőlem a zokogás.

– Próbálok erős maradni – suttogom –, de rohadt nehéz. – Elcsuklik a hangom.

– Gyere ide! – szólal meg halkan, kitárja a karját, és habozás nélkül átölel.

Átkarolom a derekát, és magamba szívom az illatát, hogy az emlékezetembe véssem. Minden végtelenül elviselhetőbbnek tűnik az ölelésében. Magamhoz szorítom, behunyom a szemem, és elmormolok egy néma imát, könyörögve Istennek, hogy hozzon helyre mindent.

– Nem akarlak elveszíteni. Még csak most találtam rád. – Könnyes szemmel nézek rá.

– Tudom, bébi. Ugyanezt érzem.

Elfordítja a tekintetét, de még éppen elkapom megkínzott arckifejezését. A szívem kis híján megreped.

– De?

– De távol kell tartanunk magunkat egymástól, amíg megkapjuk az eredményt. Nem vagyok elég erős, hogy másképp ellenálljak neked. – Mélyen a szemembe néz, és fájdalom meg szenvedés tükröződik a tekintetében. – Fogalmad sincs, mennyire meg akarlak most csókolni.

A mellkasára fektetem a tenyerem.

– Hidd el, pontosan tudom.

Hátrál egy lépést, a kezem lehull az oldalam mellé. Azonnal fázni kezdek.

– Ezért nem lehetünk kettesben, amíg nem tudjuk, hogy mi van.

– És utána mi lesz?

Amikor felemeli a fejét, meglepve látom, hogy könnyes a szeme.

– Fogalmam sincs, Faye. Nem is bírok a „mi, van, ha” kérdésekre gondolni. Egy hajszál választ el attól, hogy elveszítsem az ép eszemet, ha nem vetted volna észre. – Hátrahajol, és a plafonra mered. – Valaki odafent határozottan szeret kibaszni velem.

Horkantva felnevetek:

– Nekem ne papolj! Az életemben egymást követik az elcseszettebbnél elcseszettebb kibaszások.

– Itt akarok lenni neked, Faye, de fogalmam sincs, hogy tegyem meg anélkül, hogy közelednék hozzád, viszont nem fogok erre a szintre süllyedni. Nem fogom azt csinálni, amit ő tett. – Undor suhan át az arcán.

– Megértem. Nekem is felfordul tőle a gyomrom.

Tesz felém egy lépést, és gyengéden megint átölel.

– Reméljük, nem kerül rá sor, de ha mégis, majd megküzdünk vele. Addig is próbáljuk meg túlélni a következő hetet. Biztos vagyok benne, hogy apa ismer valakit, aki megsürgetheti a vizsgálatot.

– Oké. – A mellkasára hajtom a fejem, és szívdobogásának ritmusát hallgatom. – Hiányozni fogsz – suttogom, miközben még több könny önti el a szememet.

– Te is hiányozni fogsz nekem. – A végén elcsuklik a hangja, és tudom, hogy neki is épp annyira nehéz összeszednie magát, mint nekem. A hajamat simogatja, és egymásba kapaszkodunk, nem akarunk véget vetni az ölelésnek.

Nem sokkal később kibújok a karjából, és letörlöm a könnyeimet pulóverem ujjával. Szipogok.

– Ez csak átmeneti. Kibírjuk. – Felemelem a fejem, és gyönyörű arcát figyelem. Annyi érzelem sugárzik a szeméből, hogy az már szinte porrá zúzza az elhatározásomat. Minden porcikám arra vágyik, hogy megérintsem őt. Szeretném végigfuttatni az ujjbegyeimet szögletes állkapcsán. Hosszú, felfedező csókokat akarok hinteni a szájára. Szeretném megsimogatni az orrommal a nyakát, és magamba szívni egyedi illatát. Át akarom karolni, hogy elmúljon az összes fájdalom.

Szeretlek.

A nyelvem hegyén van a vallomás, és szeretném kimondani, elárulni, hogy nagyon is viszonzom az érzéseit, de nem lehet, mert talán nem szerethetem így, és jobb, ha nem tudja. Ezért a szívem mélyére zárom ezt az igazságot, remélve, hogy egyszer lehetőségem lesz megosztani vele.

* * *

Mindannyian az előszobában vagyunk, az ajtó szélesre tárva, és Max – a család sofőrje – megáll a kocsival a ház előtt. James és Alex szállnak ki először, majd gyorsan követi őket Kalvin. Lehajtott fejjel a földre szegezi tekintetét, míg a ház felé tart. Alex megpróbálja magához húzni, de ő visszautasítja a gesztust. Alexnek könnybe lábad a szeme, és James együttérző pillantást vet rá, amivel Alex nem foglalkozik. A vállam merev a feszültségtől, a levegő pedig balsejtelmekkel van tele.

James és Alex lépnek elsőként a házba, Kalvin egyértelműen vonakodva követi őket. Még nem emelte fel a fejét, még nem nézett a szemébe senkinek. Kaden homlokráncolva tesz egy lépést Kal felé, és minden szégyenérzet nélkül magához húzza, hogy megölelje.

– Örülünk, hogy itthon vagy, és tudjuk, hogy nem csináltál ilyesmit. Mindenben számíthatsz ránk.

Kalvin lassan felemeli a fejét, és szemügyre veszi a testvérét.

– Kösz, tesó. – A hangjából hiányzik a szokásos magabiztosság, és ez szíven üt.

A testvérei egyenként előrelépnek és lepacsiznak vele, vagy hátba veregetik. Nagyot ugrik az ádámcsutkája a torkában, és kezdi elveszíteni az irányítást az érzelmei fölött. Alex arcán könnyek peregnek végig, és még James is úgy fest, mint aki mindjárt zokogni kezd. Úgy látszik, igaza volt korábban – a Kennedy család tényleg összetart a bajban.

Ky átöleli Kalt, és suttog valamit a fülébe. Amikor oldalra lép, én is odamegyek Kalhoz, és szorosan a karomba zárom.

– Nem tudom, Lana miért tette ezt, de ki fogjuk deríteni.

– Találkoztál vele? – kérdezi belém kapaszkodva. Lassan bólintok, és az alsó ajkamba harapok. – Mit mondott?

– Kalvin, nem hiszem, ho…

– Anya – szakítja félbe Kal, felé fordulva. – Ettől nem védhetsz meg, és tudni szeretném. – Visszafordul hozzám. – Nos? Jól van?

Utálom, hogy nekem kell elárulnom, de megérdemli az őszinteséget.

– Zaklatott volt és sírt. Ő… azt mondta, hogy rossz állapotban volt, és bántottad…

Kal szeme üveges, a felső ajka reszketni kezd.

– Tudom, hogy megbántottam, és gyűlölöm magam ezért, de még mindig nem hiszem el, hogy ezt tette. Soha nem kényszeríteném sem őt, sem más lányt a szexre. Én… – Elhúzódik az ölelésemből, lehajol, és kezébe temeti az arcát. Hevesen emelkedik és süllyed a mellkasa a hangos zokogástól, és amikor felemeli az állát, látom, hogy patakokban folynak a könnycseppek az arcán. – Anya. – Megkínzott könyörgés csendül ki a hangjából, és szomorúan Alexre néz.

Ha korábban azt hittem, összetört a szívem, akkor az semmi ahhoz képest, amit ebben a pillanatban érzek. Könnyek peregnek az arcomon, és fizikai fájdalmat érzek a szívemben, ahogy látom, hogy a beképzelt, magabiztos unokatestvérem összeomlik.

Alex odaszalad hozzá, a karjába zárja, és szorosan átölelve tartja Kalt, aki a szemünk láttára roppan össze.

Negyedik fejezet

A helyiségben egyedül Kal megkínzott zokogása és a fiát karjában tartó Alex csitító szavai hallatszanak. Tovább sírok, és átkozottul nem tehetek ellene semmit. Ky tekintete találkozik az enyémmel, az aggodalom és a nyugtalanság tisztán tükröződik a szemében. Lenéz a lábára, és én is kényszerítem magam, hogy lesüssem a szemem. Rengeteg érzés kavarog bennem, olyan, mintha súlyos ideg-összeroppanás kerülgetne. A stressztől teljesen merev a vállam, karomat a derekamra fonom, mintha ezzel egyben tudnám tartani magamat.

Egy kéz érinti meg a hátamat, Keaton húz magához. Meglepve fordulok felé, és azonnal megenyhülök, amikor észreveszem az együttérzést a tekintetében. Habozás nélkül átkarolom a derekát, és hozzábújok. A szemem sarkából észreveszem, hogy James a homlokát ráncolja, és szúrós pillantást vetek rá. Az isten szerelmére, mégis milyen lánynak tart? Nem törődhetek az unokatestvéreimmel – vagy lehetséges testvéreimmel – anélkül, hogy bele ne látna valamit a dologba? Kisimul az arckifejezése, és bocsánatkérőn vonja fel a vállát. Szipogva Keaton vállára hajtom a fejem.

– Gyertek be a nappaliba – szólal meg James, előretessékelve minket. – Hagyjuk egy kicsit magára a testvéreteket!

Leülök a kanapéra Keaton mellett, és belekarolok.

– Ez azt jelenti, hogy megbocsátottál? – suttogom a fülébe reménykedve.

– Nem volt mit megbocsátani – válaszolja halkan, és ez az első dolog, ami ezen a napon mosolyt csal az arcomra. – Bocsánat, ha korábban túlreagáltam a helyzetet. Meg aznap is Nantucketben.

– Mi történt a bíróságon? – kérdezi Kaden, mielőtt válaszolhatnék Keatonnak.

– A testvéreteket kikérdezte egy pártfogó tiszt, aki azt javasolta, óvadékkal helyezzék szabadlábra, azzal a feltétellel, hogy nem hagyja el az államot – magyarázza James.

– Vádat emeltek ellene? – kérdezi Keven halkan.

– Igen, most várjuk, hogy kitűzzék az előzetes bírósági meghallgatás időpontját. Dan reméli, hogy ejthetjük az ügyet a rendes bírósági tárgyalás előtt, de ez a bizonyíték természetétől fog függeni, és az ügyész nagyon titkolózik.

Alex és Kalvin lépnek a nappaliba, így a beszélgetés félbeszakad.

– Nem biztos, hogy ez a megfelelő időpont erre – szólal meg Alex, idegesen nézve körül.

– De igen, anya. Most fogunk erről beszélni – mondja Kaden ellentmondást nem tűrő hangon.

– Az idő sohasem lesz alkalmas arra, hogy megosszuk ezt a hírt – teszi hozzá Ky. – Kezdhetnénk, kérlek? – Semmi bűnbánat nincs az arcán.

Alex irtózatosan ijedtnek látszik, leereszkedik az üres kanapéra, és szorosan maga mellé húzza Kalt. Úgy ül, mint aki karót nyelt, a kezét összekulcsolja az ölében. Amikor szóra nyitja a száját, remeg az ajka, arcán semmi sem leplezi a színtiszta rettegést. Önkéntelenül is együttérzek vele, pedig saját magát keverte ekkora bajba.

James előrenyúl, hogy megfogja a kezét. Alex olyan megvető pillantást vet rá, hogy Addison is megirigyelhetné. James visszahúzza a karját, az állkapcsában megrándul egy izom, és az arca eltorzul. A feszültség a levegőben kézzelfogható, én pedig azt kívánom, bárcsak Alex kibökné végre!

Tépd le a ragtapaszt, Alex.

– Van valami, amit el kell mondanom nektek. Valami, amiről már sokkal hamarabb mesélnem kellett volna. Apátokkal mindig próbáltuk azt tenni, ami helyesnek tűnt, de néha hibáztunk. Ebben az esetben vitathatatlanul.

Kent cicceg, majd hátradől a kanapén, és keresztbeteszi a bokáját, mintha filmnézésre készülne.

– Ez jó lesz. – Vigyorog.

Kaden tarkón csapja.

– Ne legyél seggfej, hagyd, hogy anya beszéljen!

Meglep, hogy Kaden Alex védelmére siet, főleg most, hogy értem, miért volt olyan ellenséges a szüleivel. De ugyanakkor kíváncsi lennék, ha valaki most ránézne Alexre, hogy tudná megállni, hogy óvni akarja. Egész testében reszket a félelemtől.

– Nem könnyű elmondani, nagyon régóta cipelem magammal ezt a titkot. – Könnybe lábad a szeme, ahogy végignéz a fiai arcán. – Egy másik férfival éltem kapcsolatban, mielőtt megismertem… mielőtt találkoztam Jamesszel. James nem Kaden és Keven vér szerinti apja… nekik más az apjuk. – Elfordítja tekintetét, és hagyja, hogy szavai leülepedjenek.

Az ikrek megdöbbennek, és Kent nem tud szóhoz jutni. Kal nagyokat pislog, nyilvánvalóan nehezére esik feldolgozni a hallottakat.

– Ó, istenem – szakítja félbe a kínos csendet Keaton. – Ezt árulta el nektek, amikor tizennyolc évesek lettetek? – Kadenről Kevenre vándorol a tekintete.

– Igen – vallja be Kaden.

– Hogy tarthattál ilyesmit titokban? – Keanu zavartnak tűnik, ahogy a szüleit bámulja. – Megértem, hogy nekünk nem akartátok elmondani, de nekik? – A féltestvéreire bök az ujjával.

– Mikor lenne megfelelő az idő arra, hogy eláruld a gyerekeidnek, a férfi, akit az apjuknak hittek, valójában nem is az apjuk? – kérdezi Alex nyersen.

Magamba fojtok egy hitetlenkedő horkantást. Észreveszem az iróniát.

James összerezzen, Alexnek pedig eltorzul az arca.

– Sajnálom – suttogja, és aznap talán először néz James szemébe. – Nem úgy értettem. – James lesüti a szemét. – Tudom, hogy nem kezeltem jól ezt a helyzetet – folytatja Alex, ismét a gyerekeire figyelve –, de nem bánom a döntéseimet. – A tekintete Kadenen és Kevenen állapodik meg. – James az apátok minden tekintetben, ami számít. Attól a perctől fogva szeret titeket, ahogy találkoztatok, és soha nem bánt veletek másképp, mint a testvéreitekkel. Erre bizonyíték az, hogy soha nem gyanakodtatok. Egyformán szeretett mindannyiótokat.

– Ezt soha nem vitattam – jegyzi meg halkan Kaden. – Azzal volt problémám, ahogy közöltétek a hírt, és azzal, hogy arra kényszerítettetek, tartsuk titokban a testvéreink előtt.

– Örülök, hogy már mindenki tudja – teszi hozzá Keven. – Talán ezek után továbbléphetünk.

Csend borul a helyiségre, mindenki a hallottakat emészti.

– De ki az apjuk? – kérdezi néhány perccel később Kent. – Találkoztatok vele? – Kíváncsian néz Kadenre és Kevenre.

– Az nem fontos. – Alex hangja sürgető. – Képtelen volt a gyerekeim apjaként viselkedni, és elhagyott, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá. Csak ennyit kell tudnotok.

Kaden és Keven sokatmondó pillantást váltanak egymással, Alex pedig észrevehetően megfeszül. James gyanakodva hunyorít:

– Mit csináltatok?

Keven kényelmetlenül mocorog a helyén, Kaden pedig mély lélegzetet vesz. Egymás szemébe néznek, és némán üzennek egymásnak valamit. Kaden keresztbefonja karját a mellkasa előtt.

– Találkoztunk vele.

Alex felsikkant, és elkerekedett szemmel szája elé kapja a kezét.

– És anyának igaza van – mondja Keven. – Semmi jó nem sült ki abból, hogy találkoztunk azzal a hapsival.

James felpattan, és elhagyja a helyiséget. Alex a döbbenettől teljesen megdermedve még mindig mereven ül a kanapén, miközben a kába Kalvin igyekszik megvigasztalni. Senki nem indul el James után. Bárki puhánynak tarthat, de nem gondolom, hogy így lenne helyes vagy igazságos, ezért felállok, hogy kövessem.

A játékszobában van, homlokát a falnak támasztja, és reszket, közben fájdalmasan zokog. Az érzéseim összevissza csaponganak, és még soha nem éreztem magam ennyire bizonytalannak azzal kapcsolatban, hogy mit tegyek.

Ez a férfi lefeküdt az anyámmal. A húgával. Azt hiszi, az apám. Támogatta a feleségét, hogy éveken át hazudjon a gyerekeiknek. Viszonya volt a felesége asszisztensével. Annyira belegabalyodott a bonyolult hazugsághálóba, amit szőttek, hogy képtelen a fiai mellett állni, akiknek akkora szükségük lenne rá.

De elfogadta egy másik férfi gyerekeit, mintha a sajátjai lettek volna. Feláldozta a karrierrel kapcsolatos ambícióit, hogy otthonülő apuka legyen. Felismerte a hibáit, és próbálja helyrehozni őket. Helytelen vagy sem, őrülten szerette az anyámat, gyámolította, és gondoskodott róla a szüleik halála után. Engem is habozás nélkül befogadott, amikor árva lettem, és elérte, hogy a család részének érezzem magam.

Nem rossz ember – egyszerűen csak rossz döntéseket hozott.

Ahogy most ránézek, végtelenül sebezhetőnek látom, így pedig nehéz kitartani az utálatom és az undorom mellett. James mellett nem áll senki, és ez nem tetszik. Kinyújtom a kezem, hogy megérintsem a könyökét.

– James.

Abbahagyja a sírást, és felemeli a fejét, hogy rám nézzen. Az arckifejezése elkeserít. Szenved, és kőszívű ribanc lennék, ha nem reagálnék erre. Némán kitárom a karomat, magamhoz hívva őt, neki pedig milliónyi különböző érzelem suhan át az arcán, ahogy rám néz. A szívem idegesen kalapál a mellkasomban. James tesz felém egy lépést, megszüntetve közöttünk a távolságot, és elfogadja az ölelésemet. Magához szorít, a belőle áradó meleg megvigasztal. Csupán ekkor döbbenek rá, hogy nekem is pont akkora szükségem volt erre, mint neki. Egyikünk sem szólal meg. Csak átölelve tartjuk egymást. És nem fura. Természetesnek tűnik.

– Apa? – Hallok egy halk hangot a hátam mögött. Hátrahúzódom, és oldalra fordulva Keatonnal találom szemben magam. – Azért jöttem, hogy megnézzem, jól vagy-e. – James szeme egy pillanatra felcsillan. Keaton láthatólag kicsit kényelmetlenül érzi magát, zsebre teszi a kezét, és a sarkán hintázik. – Én, ööö… tudom, hogy sokkoló a helyzet, de nem kerülte el a figyelmem, hogy mi most a legfontosabb. Értem, hogy most szörnyen alakulnak a dolgok, de ez még nem törli el a múltat, vagy azt, hogy mit jelentesz számunkra. Nem akarnék más apát, mert mindig te voltál a legjobb.

Arrébb lépek, hogy James átölelhesse a fiát.

Megérint a pillanat, és legszívesebben cuppanós puszit adnék Keatonnak. Ő a legédesebb, legkedvesebb, legegyüttérzőbb Kennedy a családban, és imádom ezért.

* * *

Fél órával később az ágyamon fekszem, amikor megcsörren a telefonom. Brad keres, ezért felveszem.

– Szia!

– Szia! Csak azért hívlak, mert nem voltál suliban, és őrületes pletykák vannak. Igaz, amit Kalről mondanak?

– Basszus. Reméltem, hogy még nem szivárgott ki a hír, de nyilvánvalóan csak vágyálom volt.

– Hogy van? Ti hogy viselitek?

– Bárcsak tudnám, mit válaszoljak erre a kérdésre, de az elmúlt huszonnégy óra a legtraumatikusabbak közé tartozott, amit megéltem. – Figyelembe véve, hogy min mentem keresztül néhány hónappal ezelőtt, árulkodó ez a kijelentés. Hátranyúlok, hogy megdörzsöljem a hátamat a lapockáim között. Úgy érzem, az agyam a sok drámától rövidzárlatot kapott, és nem bánnám, ha egy kis időre kiszabadulnék innen. – Ráérsz?

– Igen. Együtt akarsz lógni velem?

– Jó lenne. Értem tudnál jönni? A ház előtt foglak várni.

– Már megyek is.

Kaden és Keven Alexszel meg Jamesszel beszélget a nappaliban, amikor bedugom a fejem az ajtón.

– Kimozdulok egy kicsit Braddel. Később találkozunk!

– Várj egy percet, Faye! – James feláll a fotelből, és elindul felém. Megfogja a könyököm, és az előszobába kísér. – Nem felejtettem el a vizsgálatot.

– Semmi gond! Nem várom el, hogy ma elintézd, amikor egyébként is annyi minden történik.

A fülem mögé simítja egyik elszabadult hajtincsemet.

– Az is pont olyan fontos számomra. – Mereven nézem a cipőmet, és nagyon kényelmetlenül érzem magam az arckifejezésétől. – Már intéztem egy hívást, és várom, hogy visszaszóljanak. Legyen nálad a telefonod, hátha utol kell érjelek!

– Persze. – Igyekszem minél szebben mosolyogni.

– Köszönöm a korábbit! Fogalmad sincs, hogy milyen sokat jelentett. – Elpirulok a bókjától. – Sajnálom ezt az egészet. Tudom, hogy még gyászolsz, és egyáltalán nincs szükséged arra, hogy belerángassanak egy még felkavaróbb helyzetbe, de ezek a problémák egy ideje már elmérgesedtek.

– Nem fogok hazudni… totál össze vagyok zavarodva, és fogalmam sincs, mit érzek, de furcsamód minden más, ami történik, segít. Eltereli a figyelmemet a saját hülyeségemről, és nem tehetek róla, erről az a véleményem, hogy jó dolog.

Határozott kopogtatás hallatszik a bejárati ajtó felől, épp amikor James szóra nyitná a száját.

– Megjött a fuvarom. Figyelni fogom a telefonomat. Később találkozunk!

Kisurranok a házból, mielőtt még több nehézség szakadna a nyakamba.

– Tűnjünk innen! – szólalok meg azonnal, ahogy a hátsóm az anyósüléshez ér.

Brad ráteszi a lábát a pedálra, és padlógázt ad.

– Hova? – Az utat figyeli, úgy kérdezi.

– Mindegy. – Vállat vonok, és hátradobom barna hajamat. – Nem érdekel, amíg csend van, és nem találkozom senkivel a suliból. – Arra lélekben még fel kell majd készülnöm. – Kérlek, tereld el a figyelmemet! – A magnót babrálom, és addig váltogatom a zenéket, míg nem találok olyat, ami tetszik.

– Nem probléma. Tudom is, melyik lenne a tökéletes hely számodra. – Egy futó pillanatra leveszi tekintetét az útról. – Jól vagy?

– Nem igazán – válaszolom őszintén.

– Akarsz róla beszélni?

– Igen, de nem itt. Várjuk meg, amíg odaérünk, akárhova is megyünk. Lazítanom kell egy kicsit.

Csendben utazunk fél órán keresztül, én behunyt szemmel hallgatom a zenét, és szándékosan igyekszem minden gondolatot kiverni a fejemből. Persze teljesen felesleges, mert nem számít, milyen erősen próbálok nem gondolni arra, mi minden történik a Kennedy-rezidencián, végül csak eszembe jut, és az események újra meg újra leperegnek lelki szemeim előtt. Nem menekülhetek a kísértő árnyak elől, amelyek az életemre borultak.

Brad leállítja a motort, én pedig kinyitom a szemem, és körbenézek a parkolón, amely két monster truckot leszámítva teljesen üres. A parkolót hatalmas fák szegélyezik, amelyek egyértelműen nagyon régóta itt állnak.

– Mi ez a hely? – faggatom.

– Apa ide hozott régen horgászni. Van egy csomó túraútvonal, ha szeretnél lemenni a tóhoz.

Kinyújtózom, és nagyot ásítok.

– Jól hangzik. – Kinyitom az ajtót, kiszállok a kocsiból, aztán felhúzom a kabátom cipzárját az államig, mert a hideg levegő teljes erővel az arcomba vág.