Stendhal

Vörös és fekete

Fordította

Salgó Ernő

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6377-88-3

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

I.
EGY KIS VÁROS

Put thousands together
Less bad,
But the cage less gay.

Hobbes.

Verrières egyike Franche-Comté legcsinosabb kisvárosainak. Piros cseréppel fedett, csúcsos tetejű fehér házai egy domb oldalán terűlnek el, melynek szelíd hajlásait terebélyes vadgesztenyefák csoportjai szegik be. A Doubs néhány száz lépésnyire ömlik a város erődítménye alatt, melyet valamikor a spanyolok építettek, de a mely most már romokban hever.

Északról Verrières-t magas hegyláncz védi, a Jura egyik kiágazása. A hogy’ az első októberi hidegek beköszöntenek, a Verra szaggatott vonalú magaslatait már elborítja a hó.

A hegyekről rohanó patak zúdúl alá, mely mielőtt beleveti magát a Doubs-ba, átszeli Verrières-t és nagyszámú fűrészmalmot tart működésben; ez nagyon egyszerű fajtája az iparnak, mely bizonyos jólétet biztosít a lakosság inkább paraszt, semmint a polgári osztályhoz számítható nagyobb részének. Mindamellett a város nem a fűrészmalmoktól nyerte gazdagságát. Az úgynevezett mulhouse-i kékfestő-gyártmányoknak köszönhető az általános jómód, mely Napoleon bukása óta szinte valamennyi háznak megújította a homlokzatát.

Alig lép be az ember a városba, elkábúl egy zajos és látszatra rettenetes gépezetnek a lármájától. Egy kerék, melyet a patak vize hajt, húsz súlyos kalapácsot emel a magasba, a melyek oly dördűléssel hullanak vissza, hogy beléreszket a föld. Minden egyes kalapács naponta egy csomó ezer szeget ver ki. Virgoncz és csinos fiatal leányok helyezik az óriási kalapácsok alá a kis vasdarabokat, melyek egy szempillantás alatt szegekké változnak át. Ez a látszólag oly kemény munka egyike azoknak a dolgoknak, a melyek leginkább meglepik az utast, a ki először jár a hegyekben, melyek Francziaországot elválasztják Helvétiától. Ha belépve Verrières-be, az utas megkérdi, kié ez a szeggyártó, mely megsiketűléssel fenyegeti az embereket, a kik a fő-utczán járnak, vontatott hangon felelik neki: - Hát a polgármester úré!

Ha az utas néhány perczre megáll a verrières-i főutczán, mely a Doubs partjától a dombtető felé emelkedik, százat tehet egy ellen, hogy meg fog pillantani egy elfoglaltnak látszó és tekintélyes ábrázatú magas termetű embert.

Láttára mindenki sietve emeli meg kalapját. Haja szürkébe vegyűlő; ruhája szürke. Több rendjelnek a tulajdonosa, homloka magas, orrának vágása a saséra emlékeztet és egészben az arcza nincs hiányával bizonyos szabályosságnak, sőt az első pillantásra úgy látszik, hogy a polgármesteri méltóságosság egyesűl rajta azzal a könnyedséggel, a mi még összefér a negyvennyolcz vagy ötven esztendővel. Csakhamar azonban a párisi utas megütközve észleli az önelégűltség és a magával elteltség kifejezését ez arczon, vegyűlve valami korlátoltsággal és az ötletekre való képesség fogyatékosságával. Megérzi, ennek az embernek a tehetsége arra szorítkozik, hogy pontosan behajtsa, a mi neki jár, de maga minél később fizesse, a mivel tartozik.

Így fest a verrières-i polgármester, de Rênal úr. Miután lassú léptekkel áthaladt az utczán, belép a polgármesteri hivatalba és eltűnik az utas szeme elől. Ha azonban ez folytatja sétáját, száz lépéssel odább egy eléggé tetszetős külsejű házat vesz észre, a hozzátartozó vasrács mögött pedig remek kertet. A messzeségben a burgundiai halmok zárják be a látóhatárt, oly gyönyörűségére a szemnek, hogy különbet nem is kívánhat. Ez a kilátás elfelejteti az utassal az apró pénzérdekektől megfertőzött légkört, a melyben már fuldokolni kezdett.

Megtudja, hogy a ház de Rênal úré. A verrières-i polgármester a szeg-gyártással elért haszonnak köszönheti ezt a faragott kövekből való szép épületet, melyet most fejeztek be. Azt mondják, hogy családja spanyol eredetű, régi és állítólag jóval XIV. Lajos foglalása előtt telepedett le a vidéken.

1815 óta szégyenli, hogy iparral foglalkozik; 1815-ben lett Verrières polgármestere. A bástyaszerű falak, melyek támasztékáúl szolgálnak a nagyszerű kert egyes részeinek, a hogy’ terraszról-terraszra lépcsőzetesen ereszkedik alá egész a Doubs-ig, szintén de Rênal úrnak a vaskereskedésben való jártasságát jutalmazzák.

Ne várják, hogy Francziaországban oly festői kerteket találjanak, mint a milyenek Németország iparos városait: Lipcsét, Frankfurtot, Nürnberget stb. környezik. Franche-Comté-ban minél több falat építtet az ember, minél inkább meghasogatja birtokát egymás hegyébe rakott kövek seregével, annál jobban kivívja szomszédai tiszteletét. De Rênal úr kertjét, a mellett, hogy tele van falakkal, még azért is csodálják, hogy egypár kis területet, a mely beléje tartozik, aranynyal mért föl. Így példáúl az a fűrészmalom, melynek a Doubs partján való különös elhelyeződése legelsőbben ötlik szemébe a látogatónak, a ki Verrières-be jön és a melynek tetején egy hosszú deszkán óriási betűkkel olvasható ez a név: SOREL - hat év előtt még ott állott, a hol most de Rênal úr kertjében a negyedik terrasz fala emelkedik.

Minden büszkesége ellenére a polgármester úrnak ugyancsak sok utánjárásába került, a míg levehette lábáról az öreg Sorel-t, ezt a rideg, nyakas parasztot; sok szép aranyat kellett leolvasnia neki, a míg rábírta, hogy máshova helyezze át műhelyét. A mi a köztulajdonban levő vízágat illeti, mely a malmot hajtotta, de Rênal úr befolyásának sikerült kivívnia Párisban, hogy azt más mederbe vezették. Ezt a kegyet az 182*-iki választások után nyerte el.

Egy hold helyett négy holdat adott Sorel-nek, ötszáz lépéssel odább a Doubs mentén. És bár ez a hely sokkal előnyösebb volt a fenyődeszkákkal való kereskedésre, Sorel apó - a hogy’ azóta nevezték, a mióta meggazdagodott - mégis módját ejtette, hogy a türelmetlenségből és a birtoklási rögeszmé-ből, mely szomszédját hevítette, még hatezer francot csiholjon ki.

Igaz, hogy a környék egyes emberei élesen bírálgatták ezt az adás-vételt. Egyízben, négy év előtt, egy vasárnapi napon de Rênal úr, épp mikor polgármesteri egyenruhájában a templomból jött, megpillantotta, a mint az öreg Sorel, a ki három fiával álldogált, messziről mosolyogva néz reá. Ez a mosoly kellemetlen világosságot gyújtott a polgármester úr lelkében; azóta azt hiszi, hogy olcsóbb áron is nyélbeüthette volna a vásárt.

Ha az ember Verrières-ben tekintélyre akar szert tenni, fődolog, hogy sok falat építtessen ugyan, de semmiesetre se fogadjon el valami olaszországi tervet, a milyet azok a kőművesek hoznak magukkal, kik tavaszszal átkelnek a Jura szorosain, hogy Párisba menjenek. Az ily újítás örök időkre a könnyelműség hírébe keverné a meggondolatlan építkezőt és mindenkorra veszve volna ama bölcs és mérsékletes emberek szemében, a kik Franche-Comté-ban a megbecsűlést osztogatják.

Valójában, ezek a bölcs férfiak ott a legborzasztóbb zsarnokságot gyakorolják és ez a csúnya szó az oka, hogy a kisvárosokban való élet elviselhetetlen azoknak, a kik abban a nagy köztársaságban éltek, melynek Páris a neve. A közvélemény - és még mily közvélemény! - kényuralma Francziaország kisvárosaiban épp oly buta dolog, mint az amerikai Egyesült-Államokban.

II.
EGY POLGÁRMESTER

És a tekintély, uram, a tekintély! Az ostobák tisztelete, a gyermekek bámészkodása, a gazdagok irígykedése, a bölcs megvetése - mindez semmi?!

Barnave.

De Rênal úr közigazgatási tekintélyének szerencséjére szükségessé vált egy nagy fal megépítése, támasztékáúl a városi sétánynak, mely száz lépésnyire a Doubs fölött húzódik a domboldalon. Gyönyörű fekvése miatt Francziaországnak egyik legfestőibb kilátása nyílik innen, csakhogy az eső minden tavaszszal föláztatta a talajt, tócsákat vájt benne és járhatatlanná tette. Ez a kellemetlenség, a mit mindenek éreztek, abba a szerencsés kényszerűségbe juttatta de Rênal urat, hogy hivataloskodásának egy húsz láb magas és harmincz vagy negyven öl hosszú fallal örökítse meg az emlékét.

E fal, mely miatt de Rênal úrnak háromszor kellett Párisba utaznia, mert a mostanit megelőző belügyminiszter halálos ellensége volt a verrières-i sétánynak, már három lábnyira emelkedik a föld színe fölé. És mintegy daczoló szándékkal az összes volt és leendő miniszterekkel szemben, most sietve faragott kőkoczkákkal borítják.

Hányszor nem álltam az alig pár napja odahagyott párisi bálokra gondolva, nekitámaszkodva e kékes árnyalatú, szép szürke színű nagy köveknek, mialatt tekintetem belemélyedt a Doubs völgyébe! Túlnan, a jobbparton, öt vagy hat völgy kígyózik, a melyek fenekén a szem egész tisztán látja a kis csermelyeket. Miután zuhatagról-zuhatagra szaladtak, látni, a mint beleszakadnak a Doubs-ba. A nap nagyon forrón süt a hegyek között; mikor legjobban tüzel is, az utas álmodozása védelmet talál a hatalmas platánok lombsátora alatt. Gyors növésüket és kékes árnyalatú gyönyörű zöldjüket annak a földnek köszönhetik, a mit a polgármester úr a nagy támasztó fal mögé hordatott, és mivel, noha a városi tanács ellene nyilatkozott, hat lábnyival kiszélesítette a sétányt, a miért (jóllehet ő reakcionárius, én pedig liberális vagyok) dicsérem is, és igazat kell adni úgy ő neki, mint Valenod úrnak, a verrières-i szegényház szerencsés igazgatójának, hogy a terrasz kiállhatja az összehasonlítást a laye-i Saint-Germain-félével.

A magam részéről csak egy kifogással illethetem a „Hűség útjá”-t, mert tizenöt-húsz helyen is olvashatjuk a sétány e hivatalos nevét, márványtáblákon, a melyekért de Rênal úr külön érdemjelet kapott. Rossz néven veszem a Hűség útjától a barbárságot, a mivel a hatóság megnyesi, szinte tövig nyírja a terebélyes platánokat. A helyett, hogy alacsony, kerek és lelapított koronájukkal a legközönségesebb cserepes növényekhez hasonlítanának, oly nagyszerűekké kellene fejlődniök, a milyeneket Angliában lát az ember. Ám a polgármester úr akarata nem tűr ellenkezést és évente kétszer könyörtelenül megnyirbáltatja a község tulajdonában levő fákat. A környékbeli liberálisok azt állítják, némi túlzással azonban, hogy a mióta Maslon vikárius úr haza szokta takarítani a nyírás eredményét, a hivatalos kertész jóval nagyobb szigorúsággal kezeli az ollót, mint azelőtt.

Ezt a fiatal papot néhány év előtt küldték ide, azzal a föladattal, hogy ellenőrizze Chélan abbét és a környék egynémely plébánosát. Egy öreg tábori sebész, a ki az olaszországi hadseregben töltött szolgálati évei után Verrières-be vonúlt vissza és a ki, a polgármester úr szava szerint, egy személyben jakobinus és bonapartista volt, elég bátor volt, hogy egyízben szót emeljen e szép fák rendszeresen ismétlődő megcsonkítása ellen.

- Én az árnyékot szeretem, - felelt de Rênal úr, hangjában a kevélységnek azzal az árnyalatával, mely illendő, ha az ember egy sebészszel beszél, a ki a becsületrend lovagja; - az árnyékot szeretem, azért nyesetem meg fáimat, hogy árnyékot adjanak és nem látom be, mi más rendeltetése volna a fának, hacsak, mint a hasznos diófa, valami jövedelmet nem hajt.

Ime, a döntő szó, melynek Verrières-ben minden alá van rendelve: jövedelmet hajtani; ez maga kifejezi a lakosság több, mint háromnegyed részének állandó gondolatát.

Jövedelmet hajt - ez az érv irányít mindent ebben a kis városban, mely oly csinosnak tünt fel. Az idegen, a kit elbájol az üde és mélyen elnyúló völgyek szépsége, melyek körülveszik, eleinte azt képzeli, hogy a lakosok fogékonyak a szép iránt; nagyon is sokszor említik a vidék szépségét: tagadhatatlan, hogy igen büszkék reá; de csak azért, mert odavonz egynéhány idegent, a kiknek a pénze meggazdagítja a vendéglősöket, a mi azután az adózás során jövedelmet hajt a városnak.

Egy szép őszi napon de Rênal úr a Hűség útján sétált, karján vezetve nejét. A mellett, hogy figyelemmel hallgatta férjét, a ki fontos arczkifejezéssel beszélt, de Rênal-né pillantása nyugtalanul követte három kis fiú mozdulatait. A legidősebb, a ki tizenegy éves lehetett, nagyon gyakran közeledett a falhoz és úgy látszott, hogy kedve volna fölhágni reá. Egy nyájas hang ilyenkor az Adolf nevet mondta és a gyermek lemondott nagyratörő tervéről. De Rênal-né harmincz éves, de még elég csinos asszonynak látszott.

- Még megbánhatja az a párisi uracska! - szólt de Rênal úr, sértődött hangon és még a rendesnél is haloványabb arczczal. - Van néhány barátom a...

Azonban, noha kétszáz lapon át a vidéki életről fogok szólni, nem vagyok oly barbár, hogy az olvasót megkínozzam a vidéki beszédmód hosszadalmasságával és körültekintő óvatosságával.

Az a fiatal párisi úr, a ki a verrières-i polgármesternek oly ellenszenves, nem más, mint Appert úr, a ki két nap előtt be tudott jutni nemcsak a verrières-i börtönbe és a szegényházba, hanem a kórházba is, melynek kormányzását a polgármester és a környékbeli gazdagabb urak ingyen végezték.

- De hát - szólt félénken de Rênal-né - mit árthat neked ez a párisi úr, miután a legszigorúbb becsületességgel kezeled a szegények jószágát?

- Csak azért jött, hogy gáncsolni valót leljen és azután czikkeket írjon a liberális ujságokba.

- Hisz azokat úgy sem olvasod.

- De beszélnek róluk az embernek; ez elvon bennünket dolgainktól és megakadályoz a jó cselekedetekben.[1] A mi engem illet, sohasem fogok megbocsátani a plébánosnak.

III.
A SZEGÉNYEK JÓSZÁGA

Az erényes és ármány nélkül való lelkész valóságos gondviselése a falunak.

Fleury.

Tudnivaló, hogy a verrières-i plébános, egy nyolczvan éves aggastyán, a kit azonban a hegyi levegő vasegészséggel és vas-jellemmel ajándékozott meg, föl volt jogosítva, hogy bármikor beléphet a börtönbe, a kórházba, sőt a szegényházba is. Épp reggeli hat óra volt, mikor Appert úr, a ki Párisból a plébánoshoz hozott ajánlatot, megérkezett az érdekes kis városba. Egyenesen a plébániára ment.

Chélan abbé, miután elolvasta a levelet, melyet de La Mole marquis, Francziaország pair-je és a környék leggazdagabb földbirtokosa írt neki, gondolatokba mélyedten nézett maga elé.

- Öreg vagyok és híveim szeretnek, - szólt végre halk hangon, mintegy önmagához beszélve, - nem lesz bátorságuk! - Ezzel gyorsan a párisi úr felé fordult, reáemelve szemét, melyben idős kora ellenére is ott ragyogott a szent tűz, a mi valamely nemes, de kissé veszedelmes tettre való elhatározás örömének a jele.

- Jőjjön, uram; de a porkoláb, különösen pedig a szegényházi felügyelők jelenlétében semmiféle megjegyzést se tegyen arra, a mit látni fogunk. - Appert úr megértette, hogy derék emberrel van dolga; követte a tiszteletreméltó lelkészt, megnézte a börtönt, a kórházat, a szegény-hajlékot, tett számos kérdést, de a legkülönösebb feleletek sem csalták ki belőle a legcsekélyebb kifogást se.

A körút több óra hosszat tartott. A plébános meghívta Appert urat, hogy ebédeljen nála, de ő kimentette magát, hogy leveleket kell írnia: nem akarta nemes kalauzát még rosszabb hírbe keverni. Három óra felé folytatták a szegényház megtekintését, azután visszamentek a börtönhez. A kapuban ott találták a tömlöcztartót, egy hat láb magas, görbelábú óriást; nemtelen arcza undorító kifejezést öltött a réműlettől.

- Ah, plébános úr, - szólt, mihelyt meglátta, - ez az úr nem Appert úr?

- Miért? - kérdezte a lelkész.

- Mert tegnap egy lovasfutár, a kinek az egész éjszakát át kellett vágtatnia, szigorú parancsot hozott a préfet úrtól, hogy ne ereszszem be Appert urat a börtönbe.

- Vegye tudomásúl, Noiroud úr, - felelt a pap, ez az utas, a ki velem van, Appert úr. Elismeri-e, hogy jogom van a nappal vagy az éjjel bármely órájában belépnem a börtönbe, annak a kiséretében, a kivel nekem tetszik?

- Igen, plébános úr, - szólt a tömlöcztartó csöndesebb hangon és lehajtva fejét, mint a buldog, melyet a bot félelme kelletlen engedelmességre kényszerít. - Csakhogy, plébános úr, én feleséges és gyermekes ember vagyok és ha följelentenek, elcsapnak, pedig én az állásomból élek.

- Én is sajnálnám elveszíteni az enyémet, - jegyezte meg meghatott hangon a plébános.

- Oh, az nagy különbség! - vágott közbe gyorsan a tömlöcztartó. - Mindenki tudja, hogy a plébános úrnak 800 livre évjáradéka van, biztos és független vagyona...

Ime, ezek azok a tények, melyek húszfélekép kommentálva és túlzottan kiszínezve, két nap óta forrongásban tartották a kis Verrières város összes gyűlölködő szenvedélyeit. Ezúttal is ezek szolgáltatták a tárgyat ahhoz a beszélgetéshez, a mit de Rênal úr a feleségével folytatott. Reggel a polgármester úr Valenod úrral, a szegényház igazgatójával ott járt a plébánosnál, hogy kifejezze irányában élénk rosszalását. Chélan úr nem számíthatott senkinek a védelmére; érezte tehát szavaik egész jelentőségét.

- Nos hát, jól van, uraim. Én leszek a környéken a harmadik plébános, a kit nyolczvan éves korában elmozdítanak állásából. Ötvenhat év óta vagyok itt; jóformán én kereszteltem meg minden lakosát ennek a városnak, mely kis helység volt még csak, a mikor ide jöttem. Naponta esketek oly fiatal párokat, a kiknek nagyszülőit én adtam össze. Verrières-t úgy tekintem, mintha családom volna; mégis, mikor megláttam az idegent, így szóltam magamban: - Lehet, hogy ez a párisi ember a liberálisok közé tartozik, a kik, sajnos, nagyon is számosan vannak; de mi rosszat tehet szegényeinknek és a raboknak?

Mikor pedig de Rênal úrnak, különösen azonban Valenod úrnak, a szegényház igazgatójának szemrehányásai mind hevesebbekké váltak, az agg plébános így folytatta:

- Ám jó, uraim, mozdítsanak el! - kiáltott föl remegő hangon. - Azért mégis itt fogok lakni. Tudják, hogy negyvennyolcz évvel ezelőtt egy darab földet örököltem, a mi nyolczszáz livre-t jövedelmez; ebből fogok élni. Állásom javadalmából én, uraim, mitsem takarítok meg és talán ez az oka, hogy nem rettenek meg az elvesztésétől.

De Rênal úr igen jó egyetértésben élt a feleségével; de mert nem tudott válaszolni az ellenvetésre, melyet az félénken ismételt, hogy: - Mi rosszat tehetne ez a párisi úr a raboknak? - már azon a ponton volt, hogy komolyan megharagudjék, mikor az asszony fölkiáltott. A kisebbik fiú fölmászott a falra és ott szaladt, holott a túloldalon húsz lábnyi mélység tátongott. Attól félve, hogy megijeszti a fiát és lebukik a falról: de Rênal-né nem merte szólítani. Végre a gyermek, a kit mulattatott bátor csínytevése, anyjára nézett és látva, hogy mennyire elsápadt, a sétányra ugrott és hozzá szaladt. Szigorú dorgálást kapott.

Ez a kis epizód megváltoztatta a beszélgetés menetét.

- Okvetlenül fölfogadom Sorelt, a deszkakereskedő fiát - mondta de Rênal úr; - ő majd felügyel a gyermekekre, a kik kezdenek már nagyon rakonczátlanok lenni. Ez a Sorel fiatal pap, vagy valami ilyesféle, jó latinista, a kitől a gyermekek tanulni fognak. A plébános azt mondja, hogy szilárd jellemü fiatal ember. Háromszáz francot fogok majd neki adni és ellátást. Erkölcsi tekintetben ugyan kissé gyanús előttem, mert hogy ő volt a kedvencze annak a becsületrendes vén sebésznek, a ki azzal az ürügygyel, hogy rokonságban van velök, Sorel-ékhoz szállásolta magát. Valójában azonban úgy lehet, a liberálisok titkos ügynöke volt; azt mondta, hogy a hegyi levegő jó hatással van az asthmája ellen; de hát ez nincs bebizonyítva. Résztvett Buonaparte olaszországi hadjárataiban, sőt, azt mondják, annak idején a császárság ellen szavazott. A Sorel-gyereket ez a liberális tanította latinra és neki hagyományozta azt a csomó könyvet, a mit magával hozott. Nem is gondoltam volna reá soha, hogy a fiút gyermekeink mellé fogadjam; de a paptól, épp az előtt való nap, hogy végleg összevesztünk, azt hallottam, hogy a fiatal Sorel három év óta theologiát tanul és az a szándéka, hogy szemináriumba megy; tehát még sem liberális, de latinista.

- E megoldás még más szempontból is előnyös, - folytatta de Rênal úr, diplomata arczkifejezéssel nézve nejére. - Az a Valenod, a mióta megvan a két új normandiai parádés-lova, már azt sem tudja, hova legyen a kevélységtől. Csakhogy az ő gyermekeinek nincs nevelőjük.

- Még elhalászhatja előlünk Sorelt.

- Tehát helyesled szándékomat? - kérdezte de Rênal úr, mosolylyal mondva köszönetet feleségének a kitünő megjegyzésért. - Jó! Így fog történni.

- Istenem! kedves barátom, mily gyorsan tudod te magadat elhatározni!

- Mert bennem van jellem, a miről a plébános is meggyőződhetett. Ne áltassuk magunkat: körülöttünk hemzsegnek a liberálisok. Ezek a kékfestők mind irígykednek reám, e felől teljesen biztos vágyok. Néhányuk kezd meggazdagodni; nos hát! azt akarom, hogy lássák, a mint de Rênal úr gyermekeit a nevelőjük viszi sétálni. Ez imponálni fog. Nagyapám gyakran beszélt róla, hogy gyermekkorában neki is volt nevelője. Lehet, hogy száz aranyomba fog kerülni; de ezt úgy kell vennünk, mint rangunk érdekében köteles áldozatot.

Ez a hirtelen elhatározás mélázóvá tette de Rênal-nét. Magas termetű, jól fejlett nő volt, a környék szépe, a hogy’ a hegyek között mondják. Párisi szemmel nézve, volt mozdulataiban valami keresetlenség és fiatalság, valami naiv kellem, tele ártatlansággal és élénkséggel, a mely szinte a gyöngéd kéj eszméjét ébresztette föl az emberben. Ha tudta volna, hogy ilyen benyomást kelt: de Rênal-né bizonyára nagyon szégyelte volna magát. Ebbe a lélekbe soha bemenetelt nem talált se a kaczérkodás, se a szenvelgés. Úgy beszélték, hogy Valenod úr, a szegényház gazdag igazgatója udvarolt neki, de siker nélkül, a mi nagy elismerést szerzett az erényének, mert ez a Valenod úr, egy jól megtermett, széles vállú, piros arczú és tömött fekete barkójú fiatal ember, azok közé a durva, szilaj és lármás alakok közé tartozott, a kiket a vidéken szép embereknek mondanak.

De Rênal-nét, a ki félénk és bizonytalannak látszó természet volt, különösen Valenod úr örök izgékonysága és harsogó beszéde riasztotta vissza. Mert hogy távol tartotta magát attól, a mit Verrières-ben mulatságnak neveznek, abban a hírben állott, hogy nagyon büszke a származására. Ez eszébe se jutott; de azért megelégedésére szolgált, hogy csak ritkán jöttek hozzá látogatók. Az igazat megvallva, az odavaló asszonyok butának tartották, mert semmiféle ravaszsághoz nem értett férjével szemben és fölhasználatlanúl hagyta elmúlni a legjobb alkalmakat, a helyett, hogy szép párisi vagy besançoni kalapokat vétetett volna magának. Ha csak egyedül bolyonghat szép kertjében, már meg volt elégedve.

Naiv lélek volt, a ki sohasem emelkedett odáig, hogy itéletet formáljon férjéről és bevallja magának, hogy úntatja. A nélkül, hogy számot adott volna magának róla, úgy vélte, hogy férj és feleség között nem is lehetnek gyöngédebb kötelékek. Különösen akkor szerette de Rênal urat, mikor ez a gyermekeire vonatkozó terveit fejtegette; az egyiket a katonai, a másikat a birói, a harmadikat az egyházi pályára szánta. Végeredményben úgy találta, hogy de Rênal úr sokkal kevésbbé unalmas ember, mint a többi, a kit ismer.

Ez a hitvesi ítélet nem volt ok nélkül való. A verrières-i polgármester elmés, főleg azonban jó modorú ember hírében állott, hála vagy egy féltuczat tréfás történetnek, a mit egy nagybátyjától örökölt. Az öreg de Rênal kapitány a forradalom előtt az orleansi herczeg gyalogezredében szolgált és ha Párisba ment, bejáratos volt a herczeg szalonjába. Ott találkozott de Montesson asszonynyal, a híres de Genlis asszonynyal, Ducret-vel, a Palais-Royal megalkotójával. Ezek a személyek vajmi sokszor szerepeltek de Rênal úr adomáiban. Lassanként azonban fáradságossá vált számára a visszaemlékezés ezekre az oly nehezen elmondható dolgokra és egy idő óta már csak ünnepélyes alkalmakkor ismételte az orleansi házzal kapcsolatos adomákat. Mivelhogy egyébként, kivéve ha pénzről volt szó, igen udvarias volt, méltán történt, hogy őt tartották Verrières legfőurasabb emberének.

IV.
APA ÉS FIÚ

E sara mia colpa,
Se cosi è?

Macchiavelli.

- A feleségem határozottan okos asszony! - szólt másnap reggel hat órakor a verrières-i polgármester, a hogy Sorel apó fűrésztelepe felé ballagott. - Ámbár engem is a nekem járó elsőség megóvása vezetett, mégsem gondoltam reá, hogy ha nem fogadom föl ezt a kis Sorel abbét, a ki állítólag úgy beszél latinul, mint egy angyal, a szegényház igazgatója, ez a nyughatatlan fráter, ugyanerre a gondolatra juthat és elcsípheti őt előlem. Micsoda önteltséggel beszélne azután gyermekei nevelőjéről!... De vajon, ha nevelő lesz nálam, fölveszi-e a reverendát?

De Rênal úr ezen a kérdésen töprenkedett, mikor messziről egy parasztot pillantott meg, egy közel hat láb magas embert, a ki, úgy látszott, kora reggel óta azzal szorgoskodik, hogy a fahasábok hosszát mérecskélje, melyek a Doubs partján, a vásárosok útján hevertek. A paraszton meglátszott, hogy nem örül valami nagyon a polgármester úr jövetelének, mert a fahasábok elrekesztették az utat és tilalmas helyen voltak lerakva.

Sorel apót, mert ő volt, nagyon meglepte, de még inkább kellemesen érintette de Rênal úr különös ajánlata, a mit Julien fiára vonatkozólag tett. Mindazonáltal arczán a szomorkodó elégedetlenségnek és a közömbösségnek azzal a kifejezésével hallgatta, a mivel a hegylakók oly jól tudják palástolni ravaszságukat. Rabszolgasorban élve a spanyol uralom alatt, mindmáig megőrizték az egyiptomi fellah e vonását.

Sorel válasza eleinte nem állott másból, mint hogy hosszan fölsorolta a tiszteletnyilvánítás ama formuláit, melyeket jól tudott. A míg azonban, félszeg mosolylyal, mely még inkább kiélezte arczkifejezésének hamisságát, hogy azt ne mondjuk: eredendő hunczutságát - ez üres szavakat ismételgette: a vén paraszt élénk elméje váltig azon erőlködött, hogy kitalálja, mi lehet az oka, hogy egy ilyen tekintélyes ember magához akarja fogadni az ő mihaszna fiát. Semmiképp sem volt megelégedve Julien-nel és egészen váratlan haszon volt neki, a mit de Rênal úr ajánlott: évente háromszáz franc, ellátással és ruházattal. Sorel apó eléggé szemes volt, hogy ez utóbbi föltételt állítsa az előtérbe és de Rênal úr hamarosan reá is hagyta.

Ez a kikötés azonban szeget ütött a polgármester fejébe. - Minthogy Sorel nincs elragadtatva ajánlatomtól, holott természet szerint így kellene lennie: világos - így szólt magában, - hogy más oldalról is tettek neki ajánlatot. De ki tehette volna, ha csak nem Valenod? De Rênal úr hiába sürgette Sorelt, hogy kössék meg nyomban a szerződést; a csökönyös vén paraszt makacsul vonakodott ettől; előbb - mondá - megkérdi a fiát, mintha a vidéken az, hogy egy gazdag apa kikérje a fia véleményét, a kinek nincs semmije, nem volna csupán csak formaság.

A fűrészmalom egy pajtából áll, mely valamely patak mellett fekszik. A tetőt mestergerenda tartja, a mely négy nagy faoszloppal van megtámasztva. A pajta közepén nyolcz-tíz lábnyi magasságban egy fűrész mozog föl és le, míg egy egyszerü gépezet a fatömböket a fűrész elé tolja. Egy kerék, melyet a patak hajt, tartja működésben a kettős gépezetet: a fűrészt, mely föl és lefelé jár és azt, a mely a fatömböket lassanként a fűrészhez tolja hogy ez deszkákat szeljen belőlük.

Műhelye felé tartva, Sorel apró dörgő hangon szólította Julien-t; nem felelt senki. Csak idősebb fiait látta, a kik valódi óriások voltak és a kik súlyos fejszével négyszögletesre vágták a fenyőtörzseket, melyeket azután a malomba szállítanak. Figyelmüket teljesen lefoglalta, hogy pontosan kövessék a fára rajzolt fekete vonalat; szekerczéjük minden csapása óriási háncsot választott le. Nem hallották apjukat. Ez haladt a pajta irányában; de a hogy belépett, hiába kereste Julient azon a helyen, a hol lennie kellett volna, a fűrész mellett. Öt vagy hat lépéssel följebb, ott ült lovaglómódon a tetőzet egyik gerendáján. A helyett, hogy figyelmesen ügyelt volna a fűrész munkájára, Julien olvasott. Az öreg Sorel semmiért se haragudott annyira, mint ezért; talán meg tudta volna bocsátani Juliennek, hogy gyönge testalkotású, nem alkalmas a terhesebb munkára és hogy oly más, mint idősebb fivérei; de ez az olvasási szenvedély gyűlöletes volt előtte: ő maga nem tudott olvasni.

Kétszer vagy háromszor hiába szólította Julien-t. A fiatal ember úgy el volt merűlve könyvébe, hogy sokkal inkább ettől, semmint a fűrész lármájától nem hallotta meg apja rettenetes hangját. Végre is az öreg, élemedett kora ellenére, könnyedén felugrott a fűrészmalomban levő fára és innen a keresztgerendára, mely a tetőzetet tartotta. Egy heves ütésre Julien könyve leröpült a vízbe; egy második, hasonlóan erős ütésre, mely a fején érte, a fiú elvesztette az egyensúlyt. Majdhogy leesett a tizenkét vagy tizenöt lábnyi magasságból, be a kerék lapátai közé, melyek összetörték volna; de az apja balkézzel fölfogta estében.

- Mi az, te lusta! Hát folyton ezeket az átkozott könyveket fogod olvasni, a helyett, hogy a fűrészre vigyáznál? Este olvass, a mikor a papnál lopod az időt, - akkor bánom is én!

Julien elkábúlva az ütéstől és megvérezve, odament a kijelölt helyre, a fűrész mellé. Szeme könynyel volt tele, nem annyira a testi fájdalomtól, mint inkább a miatt, hogy elvesztette könyvét, melyet imádott.

- Gyere le, te barom! - A gép zakatolásától Julien ismét nem hallotta a parancsot. Apja, a ki ekközben már lemászott, fölkapott egy hosszú dióverő rudat és vállon ütötte vele. A hogy Julien lent volt a földön, az öreg Sorel durván czibált egyet rajta és előre lódította a lakóház felé. - Isten tudja, mit akar velem! - szólt magában a fiatal ember. Menőben szomorú pillantást vetett a patakra, a mely elragadta könyvét; legkedvesebb olvasmánya volt, a Szent Ilonai emlék.

Arcza kipirúlt és szemét lesütötte. Tizennyolcz-tizenkilencz éves suhancz volt, látszatra gyönge szervezet, szabálytalan, de finom arczvonásokkal, sasorral. Nagy fekete szemei, melyekben nyugodt pillanataiban, gondolkodó erő és lelkesedés látszott, most a legvadabb gyűlölettől égtek. Sötét gesztenyeszín haja, mely mélyen benőtte a koponyáját, csak keskeny homlokot hagyott szabadon és ha mérges volt, gonosz kifejezést adott arczának. Az emberi ábrázat számtalan sokfélesége között talán egy sincs, melynek szembeszökőbb volna a jellege, mint ennek. Karcsú és arányos termete inkább könnyedséget, semmint erőt mutatott. Elmélkedő arczkifejezése és nagy sápadtsága miatt apja elejétől fogva azt hitte, hogy nem él sokáig, vagy ha életben marad, csak terhére lesz családjának. Merthogy mindenki megvetette a házban: gyűlölte testvéreit és az apját; a játékokban, melyek vasárnaponként a piaczon folytak, őt mindig elverték.

Még nem volt egy éve, hogy csinos alakja miatt a fiatal leányok barátságosabban kezdtek szólni hozzá. Gyönge testalkata miatt megvetés lévén a része mindenkitől: Julien bálványozta az öreg tábori-sebészt, a ki egyízben szóvá merte tenni a platánok dolgát a polgármester előtt.

Ez a sebész néhanapján megtette az öreg Sorel-nek, hogy foglalkozott a fiával. Latinra tanította, meg történelemre, már a mennyit ő tudott belőle, az 1796-iki olasz hadjárat történetére. Mikor meghalt, neki hagyományozta a becsületrend keresztjét, nyugdíjának még esedékes részét és könyveit, vagy harmincz-negyven kötetet, a melyek legbecsesebbike most a de Rênal úr kedvéért más mederbe vezetett köz-patak vizébe esett.

A hogy’ beléptek a házba, Julient az apja csontos markával vállon ragadta; a fiú remegett és már előre érezte a pofonokat.

- Ne hazudj! - rivalt reá durva hangján a vén paraszt, miközben magafelé fordította Julient, mint a hogy’ egy gyermek megfordít egy ólomkatonát. Julien könnyben úszó nagy fekete szemei összenéztek a vén ács apró szürke szemeivel, a melyek mintha a lelke fenekén akartak volna olvasni.

V.
ALKUDOZÁS

Cunctando restituit rem.

Ennius.

- Ne hazudj, ha ugyan tudsz igazat mondani, kutyafülű! Honnan ismered de Rênal-nét? Mikor beszéltél vele?

- Sohasem beszéltem vele, - felelt Julien, - és nem is láttam máshol, csak a templomban.

- De meregetted reá a szemedet, úgy-e, arczátlan kölyke?!

- Soha! A templomban csak Istent látom, - tette hozzá Julien kissé képmutató arczczal, úgy vélve, hogy ez nagyon alkalmas a rúgások elkerűlésére.

- Pedig itt lappang valami, - vágott vissza az agyafúrt paraszt és egy perczig hallgatott. - Csakhogy tőled nem fogom megtudni, gaz képmutató! A fő azonban, hogy megszabadulok tőled, ez csak hasznára lesz a munkának. A plébános úr vagy más valaki szólt az érdekedben és jó állást szerzett a számodra. Szedelőzz össze, eljössz velem de Rênal úrhoz, a hol nevelő lész a gyermekek mellett.

- És mit kapok?

- Ruhát, ellátást és háromszáz franc fizetést.

- Nem akarok cseléd lenni.

- Állat! Ki mondja, hogy cseléd légy? Hát én talán beleegyezném, hogy a fiam cseléd legyen?

- De kikkel fogok étkezni?

Ez a kérdés kihozta sodrából az öreg Sorel-t: érezte, hogy ha többet mond, még valami ostobaságot talál elkövetni. Dühösen rátámadt Julienre, elhalmozta káromkodásokkal, szidta, hogy milyen torkos, azután otthagyta, hogy többi fiával tanácskozzék.

Julien csakhamar megpillantotta őket, a mint fejszéjük nyelére támaszkodva tanakodtak. Miután sokáig nézte őket és meggyőződött, hogy mitsem hallhat beszédükből, Julien a fűrész túlsó oldalára ment, nehogy meglephessék. Fontolóra akarta venni ezt a váratlan esetet, a mi megváltoztatta sorsát, de képtelennek érezte magát, hogy valami okosat gondoljon ki; képzelme tele volt, hogy mi mindent látna de Rênal úr szép házában.

- Inkább lemondok az egészről, - így szólt magában, - semhogy a cselédekkel egyem. Apám majd kényszeríteni akar; inkább a halált. Van tizenöt franc és nyolcz sous megtakarított pénzem, még az éjjel megszököm. Két nap alatt a hegyi ösvényeken, a hol nem kell a zsandároktól tartanom, eljutok Besançon-ba, ott beállok katonának és ha kell, átszököm Svájczba. Csakhogy ezzel vége az előmenetelnek, vége a szép papi pályának, melyen mindent el lehet érni.

Ez az irtózás a cselédekkel való étkezéstől Julien-nél nem volt természetében gyökeredző dolog; hogy előrejusson, még sokkal kínosabb megpróbáltatásokat is el tudott volna szenvedni. Idegenkedését Rousseau Vallomásai-ból merítette. Ez volt az egyedüli könyv, a mely szerint a világról való fogalmait megalkotta. A nagy-hadsereg hadiparancsai és a Szent-Ilonai emlék egészítették ki Kórán-ját. Megölette volna magát e három könyvért. Soha másban nem hitt, csak ezekben. Az öreg sebész kijelentése után indulva, a többi könyvet úgy tekintette, mint hazugságokat, melyeket gazficzkók írtak, hogy előléptetésben részesűljenek.

Julien-ben tüzes lélekkel az a csodálatos emlékezőtehetség párosult, mely olyan gyakran jár együtt a butasággal. Hogy megnyerje az öreg Chélan abbé vonzalmát, a kiről tudta, hogy sokat tehet jövendője érdekében, betanulta latin nyelven az egész új-testamentumot. Tudta de Maistre-nek a pápáról szóló könyvét is és épp oly kevéssé hitt az egyikben, mint a másikban.

Mintha összebeszéltek volna, Sorel és fia e napon nem szóltak többé egymáshoz. Estefelé Julien elment a paphoz theologiai leczkére, de nem tartotta helyesnek, hogy megemlítse előtte a különös ajánlatot, a mit apjának tettek. - Hátha csak csapda az egész, - mondta magában; - úgy teszek, mintha elfeledtem volna.

De Rênal úr másnap korán reggel hivatta az öreg Sorel-t, a ki miután egy vagy két óráig váratott magára, el is jött, már az ajtóban kezdve a bocsánatkéréseket, miközben folyton hajlongott. Nagy csomó kifogás föltálalásának árán Sorel végre kitudta, hogy fia a ház urával és úrnőjével fog étkezni, ha pedig vendégek lesznek, szobájában egyedül, a gyermekekkel. Abban a mértékben támasztva mind újabb és újabb nehézségeket, a mennyire észrevette, hogy a polgármester úrnak nagyon a szívén fekszik a dolog, de meg különben is telve gyanakodással és csodálkozással: Sorel látni akarta, hogy melyik lesz fiának a szobája. Csinosan bútorozott, tágas helyiség volt, a melybe már hordták be a gyermekek ágyait.

Ez a szemle új ötletet keltett a vén parasztban. Most már arról akar megbizonyosodni, hogy milyen ruhát kap a fia. De Rênal úr kihúzta íróasztalának a fiókját és kivett száz francot.

- Ezzel a pénzzel a fia el fog menni Durand-hoz, a szabóhoz és vesz egy teljes fekete öltönyt.

- És ha hazaveszem innen a fiamat, - szólt a vén paraszt, a ki egyszerre megfeledkezett az alázatos beszédmódról, - a ruha az övé marad?

- Teljesen az övé.

- Úgy hát, - szólt Sorel vontatott hangon, - már csak egy dologban kell megegyeznünk: mit fizet neki?

- Hogyan! - kiáltott föl de Rênal úr megbotránykozva, - hisz ebben már tegnap megegyeztünk. Kap háromszáz francot. Azt hiszem, ez elég sok pénz, sőt talán túlságosan sok.

- Igaz, ön ennyit ajánlott, - felelt az öreg Sorel, még halkabbra fogva a hangját. És mintegy valami lángelméjű sugallatra, a mely nem fogja meglepni azokat, a kik ismerik a franche-comtéi parasztokat, mereven de Rênal úrra szegezve szemét, hozzátette: - Találunk jobb helyet is.

A polgármester arcza elváltozott e szavakra. De csakhamar magához tért és most hosszú két óráig tartó körmönfont alkudozás indult meg, a melyben egy szó sem esett véletlenűl és a melyben a paraszt ravaszsága győzött a gazdag emberé fölött, a kinek nincs arra szüksége, hogy megélhessen. A legutolsó részletig megtárgyaltak mindent, hogy hogy’ lesz, mint lesz Julien új élete és Sorelnek nemcsak azt sikerült kivívnia, hogy négyszáz franc lesz az évi fizetése, hanem azt is, hogy a havi részleteket előre fogja kapni.

- Nos jó, harminczöt francot mindjárt adok is neki, - mondá de Rênal úr.

- Csak nem fogunk páratlan számban beszélni! Az olyan gazdag és nagylelkű úr, mint a mi polgármester urunk, - szólt a paraszt hízelkedve, - megad harminczhat francot is.

- Nem bánom, - felelt de Rênal úr, - de végezzünk.

A harag hirtelen határozottá tette a hangját. A paraszt megértette, hogy meg kell állania követeléseiben. Most azonban de Rênal úron volt a sor, hogy előnyöket csikarjon ki. Semmiképp sem volt reábírható, hogy az első hónapra járó harminczhat francot átadja az öreg Sorel-nek, a ki nagyban erőlködött, hogy fölvehesse a pénzt fia számára. De Rênal úrnak ugyanis eszébe jutott, hogy majd el kell mondania a feleségének, micsoda szerepet játszott az alkudozásban.

- Adja vissza a száz francot, a mit adtam. Durand tartozik nekem. Majd magam megyek a fiával, hogy megrendeljük a ruhát.

Erre a hatásos föllépésre Sorel ravaszúl visszatért az alázkodó szólásmódokhoz, a mi újabb jó negyedórát vett igénybe. Végül, látva, hogy már nem lehet többet elérnie, eltávozott. Utolsó meghajlását a következő szavakkal végezte:

- Megmondom fiamnak, hogy jőjjön a kastélyba.

A polgármester úr alattvalói így szokták nevezni házát, ha nagyon a kedvében akartak járni.

Hazaérkezve, Sorel hiába kereste fiát. Julien ugyanis, gyanuperrel élve a bekövetkezendők iránt, még az éjszaka eltávozott. Biztonságba akarta helyezni könyveit és a becsületrend keresztjét. Elvitte őket egy fiatal fakereskedőhöz, valami Fouqué nevű barátjához, a ki fönt lakott a Verrières fölött magasló hegyek között.

- Isten a megmondhatója, lusta kölyök, - így fogadta az apja, a mikor visszajött, - lesz-e benned valaha elég becsület, hogy visszafizesd, a mit annyi év óta reád költöttem. Szedd össze a rongyaidat és eredj a polgármester úrhoz.

Julien nem győzve a csodálkozást, hogy nem kap verést, sietett távozni. Alig ért azonban túl szörnyeteg apjának a látóvonalán, meglassította lépteit. Úgy gondolta, hogy ha kissé betér a templomba, ez jól fog egyezni képmutatásával.

Ez a szó: képmutatás - meglepi önöket? A parasztfiú lelke ugyancsak nagy utat tett meg, a míg eljutott e szörnyű szóhoz.

Julien még kis gyermek volt, mikor a 6-ik dragonyos-ezred[2] néhány, hosszú fehérköpönyeges és lófarkas sisakú katonájának láttára, a kik akkor tértek vissza Olaszországból és a kik apja házának ablakrácsához kötötték lovaikat, égő vágy támadt benne a katonai pálya iránt. Később elragadtatással hallgatta a vén tábori-sebészt, mikor a lodi-i, az arcole-i, a rivoli-i csatáról beszélt neki és megjegyezte, hogy az aggastyán mily lángoló pillantásokat vet keresztjére.

Mikor azonban Julien a tizennegyedik évében volt, Verrières-ben hozzáfogtak egy templom építéséhez, a melyet ily kisvároshoz mérten nagyszerűnek lehetett mondani. Julient különösen négy márványoszlop ejtette álmélkodásba; ez oszlopok híresekké is váltak a vidéken a halálos gyűlölet miatt, melyet a békebíró és a Besançon-ból küldött fiatal vikárius között támasztottak, a kiről úgy tartották, hogy a congregatio kémje. A békebíró majdhogy állását nem vesztette, legalább általánosan ez volt a vélemény. Mert hogy’ is ne? Ellenkezni merészelt egy pappal, a ki majdnem minden második héten megfordult Besançon-ban, a hol, hír szerint, bejárata volt a kegyelmes püspökhöz.

Ilyen körülmények között a békebíró, a ki sokgyermekes családapa volt, néhány oly ítéletet mondott, a melyek igazságtalanoknak látszottak; mindegyikükkel olyan lakosokat marasztalt el, a kik a Constitutionel-t járatták. A jó ügy hívei diadalmaskodtak. Igaz, hogy csak három vagy öt francnyi összegekről van szó; de e kis büntetések egyikét egy szegkovácsnak, Julien valami rokonának is le kellett fizetnie. Ez az ember haragjában így kiáltott föl: - Hogy’ megváltozott a világ! Pedig ezt a bírót húsz éven át mindenki becsületes embernek ismerte! - A tábori sebész már nem élt.

Ettől fogva Julien nem beszélt Napoleonról. Kijelentette, hogy pap lesz és naphosszat azzal töltötte az időt apja fűrészmalmában, hogy könyv nélkül tanult egy latin bibliát, a mit a plébánostól kapott kölcsön. Ez a derék öreg, a ki nagy örömmel látta, mily gyorsan halad, egész estéket töltött vele, hogy a theologiai tudományokra oktassa. Julien csupa ájtatosságnak mutatta magát előtte. Ki sejthette volna, hogy ez a sápadt és szelíd, leányos külső rendíthetetlen elhatározást takar: inkább szenvedjen ezer halált, mint hogy föl ne kapjon a szerencsére.

Szerencse alatt Julien először is azt értette, hogy ott hagyhassa Verrières-t; gyűlölte szülőföldjét. Minden, a mit ott látott, fagyasztólag hatott képzelmére.

Kora gyermekségétől fogva voltak elragadtatott perczei. Gyönyörrel gondolta el, hogy valamikor majd megismerkedhetik a párisi szép asszonyokkal; valami hősi tettel magára fogja vonni a figyelmüket. Miért ne lehetne, hogy egyikök belészeret, mint a hogy’ Bonaparte-ot, a szegény tisztet, megszerette a ragyogó de Beauharnais asszony? Évek óta nem volt Juliennek talán egyetlen órája sem, a melyben ne ismételte volna magában, hogy Bonaparte, a kopott és vagyontalan hadnagy, kardjával az egész világ urává tette magát. Ez a gondolat megenyhítette szenvedéseit, a melyeket nagyoknak vélt, és megkettőzte jókedvét, ha öröme volt.

A templom-építés és a békebíró ítéletei egyszerre világosságot gyújtottak benne. A gondolat, mely most agyában megfogant, az első hetekben szinte megőrjítette, majd pedig teljes erejével az első eszmének, a miről egy szenvedélyes lélek azt hiszi, hogy ő fedezte föl, egészen a hatalmába kerítette.

„Mikor Bonaparte feltűnt, Francziaország megszállástól tartott; a katonai érdem szükséges és időszerű volt. Ma lát az ember papokat, a kiknek negyven éves korukban százezer franc a jövedelmük, vagyis háromszor annyi, mint Napoleon híres tábornokainak. Szükségük van munkatársakra. Ime, ez a bíró, a ki oly eszes ember és a ki mindeddig oly becsületes volt, öregségére megbecsteleníti magát, mert attól fél, hogy magára vonja egy harmincz esztendős, fiatal vikárius haragját. Papnak kell lenni.”

Kegyeskedő pályáján egyízben, mikor Julien már két év óta foglalkozott theologiai tanulmányokkal, a lelkét sorvasztó tűz egy hirtelen fellángolása árulójává lett. Chélan úrnál történt; egy papi ebéden, mikor a derék plébános úgy mutatta be, mint a gyors tanulás csodáját, az esett meg vele, hogy szenvedélyesen dicsérte Napoleont. Jobbkarját a melléhez kötötte, azt mondta, hogy egy fenyőtörzs arrább lökésénél kificzamította és két hónapon át ebben a kényelmetlen helyzetben hordta. E kínos bűnhődés után megbocsátott magának. Ime, ilyen volt az a vékonydongájú tizennyolcz éves fiatal ember, a ki alig látszott csak tizenhét esztendősnek is és a ki hóna alatt kis batyuval belépett a remek verrières-i templomba.

Komor csöndesség fogadta. Valami ünnep okából az ablakok karmazsin-szövettel voltak beaggatva; a hogy’ a nap sugarai keresztülverődtek, vakító volt a világosság, lebűvölő és földfelettinek látszó. Julien megremegett. Egyedül lévén a templomban, a legszebb padba telepedett. De Rênal úr czímere volt rajta.

A térdeplőn Julien egy darab nyomtatott papirt vett észre, kiterítve, mintha olvasásra volna odakészítve. Reávetette a szemét és látta:

„Részletek Jenrel Lajos kivégzéséről és utolsó pillanatairól. Kivégeztetett Besançonban, 18...”

A papir el volt hasítva. A másik oldalán egy sor első két szavát lehetett olvasni, a következőket: „Az első lépés.”

- Ki tehette ide ezt a papirost? - mondá Julien. - Szegény szerencsétlen! - tette hozzá sóhajtva. - A neve úgy végződik, mint az enyém... és összegyűrte a papirt.

Kimenőben Juliennek úgy tetszett, hogy vért lát a szenteltvíz-tartó mellett. Szenteltvíz volt, a mit kiloccsantottak: az ablakokat függönyöző piros szövet visszfénye okozta, hogy úgy látszott, mintha vér volna.

Julien végül is szégyenkezett titkos megréműlése miatt.

- Gyáva volnék? - kérdé magától. - Fegyverre!

Ez a kiáltás, mely a vén sebész csatatörténeteiben oly sokszor ismétlődött, Julien előtt a hősiességet jelentette. Fölkelt és sebesen de Rênal úr háza felé tartott.

Minden szilárd eltökéltsége mellett is azonban, mikor már csak husz lépésnyire volt a háztól, valami legyőzhetetlen félénkség fogta el. A vasrácsos kapu, mely nagyszerűnek tűnt föl neki, tárva volt. Be kellett lépni rajta.

Julien nem volt az egyetlen, a kinek szívét e házba való megérkezése izgatottságba hozta. De Rênal-né végzetes félénkségét megriasztotta a gondolat, hogy ez az idegen, hivatásának megfelelően, ezentúl mindig közte és gyermekei között lesz. Megszokta, hogy fiai az ő szobájában aludjanak. Reggel ugyancsak sűrűn hullottak a könnyei, mikor látta, hogy kis ágyaikat átviszik a nevelő szobájába. Hasztalan kérte férjét, hogy Stanislaus-Xavier, a legfiatalabbik ágya az ő szobájában maradhasson.

Az asszonyi érzékenység de Rênal-néban a legszélsőbb fokig volt kifejlődve. Szörnyen ellenszenves képet alkotott magának egy bárdolatlan és kóczos alakról, a kinek az a hivatása, hogy lekorholja a gyermekeit, még pedig csak azért, mert ért a latinhoz, egy barbár nyelvhez, a mi miatt fiai virgácsot kapnak.

VI.
AZ UNALOM

Non so piu cosa son
Cosa facio.

Mozart (Figaro).

De Rênal-né élénken és a - ha távol volt az emberek pillantásától - neki természetes kellemmel kilépett a szalon üveges-ajtaján, mely a kertre szolgált, mikor a ház kapujánál egy fiatal, majdnem még gyermek és fölötte halvány parasztsuhanczot pillantott meg, a ki ott sírdogált. Tiszta fehér ing volt rajta és a hóna alatt egy tisztára kefélt, ibolyaszínű kötött ujjas.

A parasztfiú arczszíne oly fehér volt, szemei oly szelídek, hogy de Rênal-né kissé regényes képzelmével először azt hitte, hogy valami férfiruhába bújtatott fiatal leány, a ki valami segedelmet kér a polgármester úrtól. Megszánta a szegény teremtést, a ki ott állt a kapunál és a kiről nyilván látszott, hogy nincs bátorsága kezét a csöngettyűig emelni. De Rênal-né, egy perczre feledve a keserű bánatot, a mivel a nevelő fölfogadása töltötte el, közeledett feléje. Julien, a ki a kapu felé volt fordulva, nem vette észre, hogy jön. Megremegett, mikor egészen a füle mellett megszólalt egy gyöngéd hang:

- Mit keres, gyermekem?

Julien élénken visszafordult és megigézve de Rênal-né jóságos tekintetétől, részben levetkezte félénkségét, majd pedig, elámulva szépségén, megfeledkezett mindenről, még arról is, hogy mit csinál. De Rênal-né ismételte kérdését.

- A nevelői állás miatt jöttem, - szólt végre, roppant szégyelve könnyeit, melyeket sebtében törülgetett arczáról.

De Rênal-né mintegy megnémúltan állt; szemtől-szembe nézték egymást. Julien még sohasem látott senkit is, a ki ily szépen lett volna felöltözve, különösen pedig nem asszonyt, a kinek arcza ily elbájoló és a ki ily szelíd hangon szólt hozzá. De Rênal-né a nagy könnycseppeket nézte, melyek a parasztfiú azelőtt oly halovány, most pedig oly kipirult arczán peregtek. Azután nevetni kezdett féktelen vídámsággal, mint egy fiatal leány; önmagát kaczagta és alig tudott hinni szerencséjében. Hát ez volna a nevelő, a kiről azt képzelte, hogy mosdatlan és rosszúl öltözött pap és a ki azért jön, hogy szidja és ütlegelje gyermekeit!

- Hogyan, uram! - szólt hozzá végül, - ön tud latinul?

Az „uram” szó annyira meglepte Julient, hogy egy pillanatra gondolkodóba esett.

- Igen, asszonyom, - szólt félénken.

De Rênal-né oly boldog volt, hogy meg merte kérdezni Julientől:

- Nem fogja nagyon megszidni a szegény gyermekeket?

- Én? Megszidni őket? - felelt Julien csodálkozva. - És miért?

- Nemde, uram, - folytatta de Rênal-né kis szünet után és a mindinkább növekedő megindulás hangján, - jó lesz hozzájuk, megigéri?

Hogy egy ily szépruhás hölgy ismét uram-nak szólítja, még pedig egészen komolyan, az túltett Julien minden számításán; ifjúságának valamennyi légvárában úgy volt, hogy egy előkelő hölgy sem fog a vele való beszédig leereszkedni, csak ha majd szép egyenruha lesz rajta. De Rênal-nét viszont teljesen megcsalta várakozásában Julien finom arczszíne, nagy fekete szeme, szép haja, mely göndörebb volt, mint rendesen, mert hogy felüdűljön, megmártotta fejét a városi kút medenczéjében. Nagy örömére, mintha valami félénk képű ifjú leány volna ez a veszedelmes nevelő, a kinek durvaságától és bárdolatlan modorától annyira féltette gyermekeit. Az oly nyugalmas léleknek, mint de Rênal-né, aggodalmainak és a látottaknak ellentéte nagy esemény volt. Végre magához tért meglepetéséből. Csodálkozott, hogy miként állhat háza ajtajában ezzel a majdnem ingre vetkőzött fiatal emberrel és ily közel hozzá.

- Lépjen be, uram, - szólt meglehetősen zavarodottan.

Soha még de Rênal-néval meg nem történt, hogy egy tisztán kellemes érzése ily mélységes lehetett; soha nyugtalanítóbb aggodalmaira még nem következett kedvesebb valóság. Szép kis gyermekei tehát, a kiket annyira dédelgetett, nem esnek egy piszkos és dörmögő pap kezébe. A hogy’ beléptek az előcsarnokba, visszafordult Julien felé, a ki élénken követte. Az ily szép ház láttán való csodálkozása újabb kellem volt rajta de Rênal-né szemében. Alig tudott hinni szemeinek; mindig úgy képzelte, hogy a nevelőnek fekete ruhában kellene lennie.

- De hát igaz, uram, - szólt hozzá, újból megállva és halálosan rettegve a csalódástól, oly boldoggá tette a hiedelme, - hogy ön tud latinul?

E szavak sértették Julien kevélységét és megtörték a varázst, mely egy negyedóra óta fogva tartotta.

- Igen, asszonyom, - felelt, iparkodva, hogy fagyos arczot öltsön. - Épp oly jól tudok latinul, mint a plébános úr, sőt ő néhányszor kegyes volt azt mondani, hogy még jobban.

De Rênal-né gonosz kifejezést talált Julien arczán; két lépésnyire állott tőle. Odalépett hozzá és halk hangon mondá:

- Ugyebár, az első napokban nem fogja megverni gyermekeimet, még ha nem tudják is a leczkéjüket?

Egy ily szép hölgynek szelid és majdnem könyörgő hangja egyszerre elfelejttette Julien-nel, hogy mivel tartozik latin tudománya tekintélyének. De Rênal-né szorosan mellette állott, érezte egy asszony nyári ruhájának - egy szegény paraszt előtt oly csodálatos - illatát. Julien elpirult a füle tövéig és sóhajtva, akadozó hangon szólt:

- Ne féljen, asszonyom. Mindenben parancsára leszek.

De Rênal-nénak csak most, a mikor gyermekei miatt érzett nyugtalansága teljesen eloszlott, tűnt föl Julien rendkívüli szépsége. Vonásainak majdnem nőies lágysága és zavarodott arczkifejezése nem látszott nevetségesnek egy oly asszony előtt, a ki maga is igen félénk volt. Az erőteljes kifejezés, a mit általában szükségesnek tartanak a férfi-szépséghez, megfélemlítette volna.

- Hány éves ön? - kérdé Julientől.

- Tizennyolcz leszek.

- A legidősebb fiam tizenegy éves, - folytatta de Rênal-né egészen megnyugodva; - majdnem pajtások lehetnének és ön eszén fogja tartani. Egyszer az apja meg akarta verni; a gyermek egy egész hétig beteg lett tőle, pedig csak kis legyintés volt az egész.

- Mily különbség! - gondolá Julien. - Engem az apám még tegnap is megvert. Mily boldogok a gazdagok!

De Rênal-né már ott tartott, hogy a legcsekélyebb árnyalatokban is kövesse, a mi a nevelő lelkében történik. A szomorúság e föltámadását félénkségnek vette és bátorítani akarta Julient.

- Hogy’ hívják önt, uram? - kérdé tőle oly hangsúlyozással és oly bájjal, a minek Julien egész varázsát érezte, a nélkül, hogy számot tudott volna adni magának róla.

- Sorel Julien a nevem, asszonyom; remegve lépek életemben most először idegen házba; szükségem van az ön pártfogására és hogy sokat megbocsásson az első napokban. Sohasem jártam iskolába, ehhez nagyon is szegény voltam; sohasem beszéltem más emberekkel, mint egy rokonommal, a ki tábori fősebész és a becsületrend lovagja volt és Chélan plébános úrral. Ő tanúskodhatik mellettem. Fivéreim folyton vertek; ne higyjen nekik, ha rosszat mondanak rólam; bocsássa meg hibáimat, asszonyom, soha sem fog rossz szándék vezetni.

E hosszú beszéd alatt Julien visszanyerte nyugodtságát; de Rênal-nét vizsgálta. Ilyen hatást tesz a tökéletes kellem, ha természetes tulajdonsága valakinek és különösen, ha az illető, a kit ékesít, nem gondol reá, hogy kimutassa. Julien, a ki jól értett a női szépséghez, e pillanatban megesküdött volna, hogy de Rênal-né nem több, mint húsz éves. Hirtelen az a merész gondolata támadt, hogy megcsókolja a kezét. Nyomban reá megijedt e gondolattól; a következő pillanatban így szólt magában: - Gyávaság volna részemről, ha meg nem cselekednék egy dolgot, a mi hasznomra lehet és kisebbítheti a megvetést, a mely alkalmasint megvan ebben a szép hölgyben egy szegény munkás iránt, a ki most jön a fűrész mellől. - Egy kevéssé talán a csinos fiú elnevezés is bátorította Julient, a mit egy félév óta vasárnaponkint néhány fiatal leánytól hallott. A míg e belső tusával volt elfoglalva, de Rênal-né néhány tájékoztató szót szólt hozzá, hogy miként bánjék a gyermekekkel. Az erőszak, melylyel Julien magát legyűrte, arczát ismét sápadttá tette; elváltozott hangon mondta:

- Sohasem fogom megverni gyermekeit, asszonyom; erre Isten előtt esküszöm. - E szavakat mondva, meg merte fogni és ajkához emelte de Rênal-né kezét. E mozdulat meglepte a hölgyet és elméje közvetítésével megütközött rajta. Mert hogy nagyon meleg volt, karja egészen meztelen volt a fátyolkendő alatt és Julien mozdulatára, a hogy’ ajkaihoz emelte, teljesen födetlenné vált. Néhány pillanat múltával de Rênal-né belsejében szemrehányásokat tett magának; úgy vélte, hogy fölháborodása nem volt elég rögtönös.

Beszédet hallva, de Rênal úr kijött az irodájából; ugyanazzal a méltóságos és atyai arczkifejezéssel, a melylyel a polgármesteri hivatalban az esketéseket szokta végezni, így szólt Julienhez:

- Beszélnem kell önnel, mielőtt a gyermekek meglátják.

Bevezette Julient egy szobába és ott marasztotta feleségét is, a ki magukra akarta hagyni őket. Az ajtó bezárult és de Rênal úr nagy komolysággal leült.

- A plébános úr úgy nyilatkozott, hogy ön jóravaló ember, itt mindenki tisztelettel fog önnel bánni és ha meg leszek elégedve, később majd abban is segítségére leszek, hogy valamihez kezdhessen. Rokonaival és barátaival azonban nem szabad többé közlekednie; az a társaság nem illik gyermekeimhez. Itt van az első hónapra harminczhat franc; de meg kell fogadnia, hogy ebből a pénzből egy garast sem ad az apjának.

De Rênal úr haragudott az öregre, a ki ebben az ügyletben ravaszabb volt, mint ő.

- Most pedig, uram, mert megparancsoltam, hogy itt mindenki urazza önt és ebből is fogja érezni, mily jó, ha előkelő házba jut az ember; most pedig, uram, nem való, hogy a gyermekek ingujjban lássák meg. A cselédek látták? - kérdé de Rênal úr nejétől.

- Nem, barátom, - felelt de Rênal-né, gondolatokba mélyedt arczczal.

- Annál jobb. Öltse magára addig ezt, - szólt a meglepett fiatal emberhez, a maga kabátjai közül nyújtva át neki egyet. - És most gyerünk Durand-hoz, a posztókereskedőhöz.

Mikor több mint egy óra múlva de Rênal úr a talpig feketébe öltözött új nevelővel visszatért, feleségét még ugyanazon a helyen találta ülve. Julien jelenléte megnyugtatólag hatott reá; a míg vizsgálóan nézte, elfelejtette, hogy fél tőle. Julien nem törődött vele; a sors és az emberek iránt való minden gyanakodása ellenére, lelke e pillanatban tisztára egy gyermeké volt; úgy tetszett neki, mintha esztendőket élt volna át a pillanat óta, a mikor, három órával előbb, reszketve állt a templomban. Észrevette de Rênal-né jeges arczkifejezését, megértette, hogy haragszik, a miért meg merte csókolni a kezét. A büszkeség érzése azonban, a mit a megszokottaktól oly különböző ruha viselése keltett benne, annyira elbódította és oly nagyon igyekezett leplezni örömét, hogy minden mozdúlatának valami vad és eszeveszett jellege volt. De Rênal-né csodálkozó pillantással szemlélte.

- Komolyság, uram, - szólt hozzá de Rênal úr, - ha azt akarja, hogy gyermekeim és a háznép tiszteljék.

- Uram - felelt Julien - feszélyezve érzem magamat ebben az új ruhában; szegény paraszt lévén, mindig mellényben jártam; ha megengedi, szobámba megyek.

- Mit szólsz hozzá? - kérdé de Rênal úr a feleségétől.

De Rênal-né szinte ösztönszerűleg, a nélkül azonban, hogy erről számot adott volna magának, eltitkolta az igazat.

- Nem vagyok annyira elragadtatva ettől a kis paraszttól, mint te; udvariasságoddal szemtelenné fogod tenni és egy hónap múlva kénytelen léssz elbocsátani.

- Nos, el fogjuk bocsátani. Száz francba fog kerülni és Verrières hozzá lesz szokva, hogy de Rênal úr gyermekeinek nevelőjük van. Ezt a czélt nem érhettem volna el, ha Julient meghagyom paraszt-ruhájában. Magától értetődik, hogy ha elbocsátom, az öltözet, a mit a posztósnál rendeltem neki, itt marad. Csak azt viheti magával, a mit készen találtam a szabónál és a mibe belebújtattam.

Az az óra, a mit Julien a szobájában töltött, de Rênal-nénak mintha csak egy percz lett volna. A gyermekeik, a kiknek megmondták, hogy itt az új nevelő, kérdésekkel ostromolták anyjukat. Végre megjelent Julien. Ez egy más ember volt. Azt mondani róla, hogy komoly volt, kevés lenne; a megtestesűlt komolyság volt. Bemutatták a gyermekeknek és ő oly hangon szólt hozzájuk, a mely még magát de Rênal urat is csodálkozásba ejtette.

- Azért vagyok itt, uraim, - fejezte be beszédét, - hogy önöket latinra tanítsam. Tudják, hogy mi az: fölmondani a leczkét. Itt van a szent biblia, - mondá egy kis harminczkettedrétű, feketébe kötött könyvet mutatva nekik. - Ez tulajdonképpen a mi urunk Jézus Krisztus története, a bibliának az a része, a mit új-szövetségnek neveznek. Én gyakran fogom önökkel fölmondatni a leczkéjüket, mondassák föl most velem az enyémet. - Adolf, a ki a legidősebb volt a gyermekek között, elvette a könyvet. - Üsse föl bárhol, - folytatá Julien - és mondja meg a versszak első szavát. Kívülről fogom elmondani a szent könyvet, mindnyájunk cselekedeteinek vezérfonalát, a míg csak meg nem állít.

Adolf kinyitotta a könyvet, elolvasott egy szót és Julien fölmondta az egész oldalt, oly könnyűséggel, mintha anyanyelvén beszélt volna. De Rênal úr diadalmas pillantást vetett nejére. A gyermekek, látva szülőik csodálkozását, tágra nyitották szemüket. Egy szolga a szalon ajtajához jött, Julien tovább beszélt latinul. A szolga először mintegy megmerevedve állt, azután eltűnt. Csakhamar megjelent az ajtónál de Rênal-né komornája és a szakácsnő; Adolf akkorra már nyolcz helyen ütötte föl a könyvet és Julien mindannyiszor egyenlő könnyűséggel mondta el a szöveget.

- Istenem, teremtőm! be helyes egy kis pap, - szólt hangosan a szakácsnő, a ki nagyon vallásos nő volt.

De Rênal úr hiúsága nyugtalankodni kezdett; távolról sem gondolt arra, hogy vizsgáztassa a nevelőt, hanem azzal volt elfoglalva, hogy emlékezetében néhány latin szó után kutasson; végre sikerült kihoznia Horatius egy verssorát. Julien nem tudott egyebet latinul, csak a bibliát. Szemöldökét összevonva, így felelt:

- A szent hivatás, melyre magamat szántam, tiltja, hogy egy ily világi költőt olvassak.

De Rênal úr most egy csomó állítólagos horatiusi verssort idézett. Elmagyarázta gyermekeinek, hogy ki volt Horatius, de az ámúló gyermekek nem hallgattak reá. Julient nézték.

A cselédek még mindig ott álltak az ajtónál, Julien úgy vélte, hogy folytatni kell a próbát: - Stanislas-Xavier úr is mutasson egy helyet a szent könyvből, - szólt a legfiatalabb gyermekhez.

A kis Stanislas nagy büszkén valahogy elolvasta egy versszak első szavát és Julien elmondta az egész oldalt. Hogy semmi hiánya se legyen de Rênal úr diadalának, a míg Julien kivülről mondta a latin szöveget, belépett Valenod úr, a szép parádéslovak tulajdonosa és Charcot de Maugiron úr, a kerület al-préfetje. Ez a jelenet újabb megurazáshoz juttatta Julien-t; még a cselédek sem merték e czímzést megtagadni tőle.

Este egész Verrières odaözönlött de Rênal úrhoz, hogy lássák a csodát. Julien mindenkinek komor arczczal válaszolt, a mi nem engedte meg a közeledést. Híre oly gyorsan terjedt a városban, hogy néhány nap múlva de Rênal úr, attól tartva, hogy elviszik tőle, két évre való szerződést ajánlott neki.

- Nem, uram, - felelt hidegen Julien, - ha ön el akarna küldeni, nekem mennem kellene. Az oly szerződés, mely engem leköt, de önt semmire sem kötelezi, nem igazságos, - nem fogadom el.

Julien oly jól tudta intézni dolgait, hogy belépése óta egy hónap sem múlt még el és maga de Rênal úr is tisztelte. Minthogy a plébános haragban volt de Rênal és Valenod urakkal, senki sem árulhatta el, hogy Julien egykor mily rajongással viseltetett Napoleon iránt; ő maga csak az irtózat kifejezésével beszélt róla.

VII.
LELKI ROKONSÁGOK

Csak úgy tudnak a szívhez férkőzni, hogy sebet ütnek rajta.

Modern szerző.

A gyermekek bálványozták, ő csöppet sem szerette őket; gondolatai másutt jártak. Bármit műveltek is légyen ez apróságok, a legkevésbbé sem háborgatta türelmét. Hogy hideg, pártatlan, szenvtelen volt és e mellett mégis szerették, mert ottléte mintegy kiűzte az unalmat a házból, jó nevelő vált belőle. A mi őt illeti, csak gyűlöletet és irtózatot érzett az úri társaság iránt, a melyben helyet kapott, igaz, hogy csak az asztal végén, a mi talán megmagyarázza a gyűlöletet és az irtózatot. Volt néhány ünnepi ebéd, a mikor csak nagy erőfeszítéssel tudta visszafojtani gyűlöletét mindaz iránt, a mi körülvette. Egy Szent Lajos-napon, a mikor Valenod úr ott koczkázott de Rênal úrral, Julien majd hogy el nem árulta magát; azzal az ürügygyel, hogy a gyermekekhez megy, kimenekült a kertbe. - Hogy’ dicsőítik a tisztességet! - kiáltott föl. - Azt mondaná az ember, hogy ez az egyetlen erény; és mégis mily tekintélyben, mily aljas tiszteletben részesül egy ember, a kiről mindenki tudja, hogy a mióta a szegény-alapot kezeli, megduplázta, vagy megháromszorozta a vagyonát. Fogadni mernék, hogy még abból is zsebel, a mi a talált gyermekeket illeti, azokat a szerencsétleneket, a kiknek nyomora még szentebb, mint a többieké! Szörnyetegek! Szörnyetegek! És magam is, a ki apám, testvéreim, egész családom gyűlöletének vagyok a tárgya: én is mintegy a talált gyermekek közé tartozom.

Néhány nappal Szent Lajos-ünnepe előtt Julien, a mint egyedül és breviáriumát olvasgatva egy kis erdőben sétált, melyet Belvedère-nek neveznek és a mely a Hűség útja fölött terűl el, nem tudta kikerülni két fivérét, a kiket egy magányos ösvényen már messziről közeledni látott. Testvérük szép fekete ruhája, kiválóan csinos megjelenése és a leplezetlen megvetés, a mit irántuk érzett, annyira fölingerelte e durva munkások irígységét, hogy megverték, úgy, hogy ájultan és vérezve maradt a földön. De Rênal-né, a ki Valenod úrral és az alprefét-vel sétált, véletlenül a kis erdőbe tévedt; látta, hogy Julien a földön fekszik és azt hitte, meghalt. Megrendűlése oly nagy volt, hogy Valenod úrban féltékenységet keltett.

E vészjelzés korai volt. Julien nagyon szépnek találta de Rênal-nét, de gyűlölte szépsége miatt; ez volt az első zátony, a melyen szerencséje majdnem megfeneklett. A lehető legritkábban beszélt vele, hogy elfeledtesse az önmegfeledkezést, a melylyel az első nap megcsókolta a kezét.

Elisa, de Rênal-né komornája nem mulasztotta el, hogy beleszeressen a fiatal nevelőbe; gyakran beszélt róla úrnőjének. Elisa kisasszony szerelme az egyik inas gyűlöletét eredményezte Julien iránt. Egyízben hallotta, a mint ez az ember így szólt Elisa-hoz: - A mióta ez a piszok nevelő itt van, alig szólsz hozzám. - Julien nem érdemelte meg ezt a becsmérelést; de, a csinos fiú ösztönszerü hiúságának megfelelően, ettől fogva kétszeres gondot fordított külsejére. Valenod úr gyűlölete is megkétszereződött. Nyíltan hangoztatta, hogy ennyi kaczérság nem illik egy fiatal abbéhoz. A reverenda hiján ugyanis ez volt Julien viselete.

De Rênal-né észrevette, hogy Julien a rendesnél gyakrabban beszél Elisával; kitudta, hogy ez értekezleteket gyér ruhatárának a szűkössége okozza. Oly kevés fehérneműje volt, hogy gyakran a házon kívül kellett mosatnia és erre nézve volt Elisa a szolgálatjára. Ez a nagy szegénység, a melyet nem is sejtett, meghatotta de Rênal-nét; szerette volna megajándékozni, de nem merte; ez a belső ellenkezés volt az első kínos érzés, a mit Julien okozott neki. Addig Julien neve egyértelmű volt számára valami tiszta és teljesen szellemi gyönyörrel. Julien szegénységének tudatától izgatva, de Rênal-né szólt a férjének, hogy ajándékozza meg fehérneművel.

- Micsoda badarság! - felelt de Rênal úr. - Mit? Ajándék egy olyan embernek, a kivel tökéletesen meg vagyunk elégedve és a ki jól szolgál bennünket? Ennek akkor volna értelme, ha hanyag lenne és serkenteni kellene a buzgalmát.

Ez a fölfogás megalázólag hatott de Rênal-néra; Julien belépése előtt semmi különöset sem talált volna benne. Ettől fogva nem láthatta a fiatal abbé - egyébként igen egyszerű - öltözékének rendkivüli tisztaságát, a nélkül, hogy így ne szólt volna magában: - Szegény fiú! Miként képes erre?

Lassanként, a helyett, hogy megütközésre bírta volna, részvétet keltett benne mindez, a minek Julien hiányával volt.

De Rênal-né ama vidéki asszonyok közé tartozott, a kiket az ismeretség első két hetében igen könnyen ostobáknak tart az ember. Mitsem tudott az életről és nem vágyott, hogy beszélhessen. Gyöngéd és tartózkodó lélek lakozván benne, a boldogságnak minden élő lénynyel közös ösztöne arra vitte, hogy általában ne törődjék vele, mit csinálnak azok a durva teremtések, a kik közé a véletlen vetette.

Ha csak valamelyes nevelésben részesül is vala, kitűnt volna kedélyével és szellemének éberségével; de mint gazdag örökösnőt, apáczák nevelték, a kik szenvedélyes imádói voltak Jézus szent szívének és heves gyűlölettel viseltettek a francziák - a jezsuiták ez ellenségei - iránt. De Rênal-né elég eszes volt, hogy hamarosan elfeledje, mint képtelenségeket, a mit a zárdában tanult; de helyökbe nem juttatott semmit és végeredményben nem tudott semmit. A korai hízelgések, melyekkel, mint nagy vagyon örökösnőjét, elárasztották és határozott hajlama a szenvedélyes ájtatosságra, kiválóan belső életre szoktatták. A legteljesebb engedékenység látszata és az önálló akaratról való lemondás mellett, a mit a verrières-i férjek példakép gyanánt idéztek asszonyaiknak és a mire de Rênal úr oly büszke volt, lelki élete valójában a legfölényesebb érzés műve volt. Akárhány herczegnő, a ki híres a kevélységéről, hasonlíthatatlanul több figyelmet fordít reá, hogy mit csinálnak a körülötte levő udvaronczok, mint a mennyire ez az oly szelid, látszólag oly szerény asszony törődött vele, hogy mit mond, vagy mit tesz a férje. Julien belépéséig igazában csak gyermekei érdekelték. Kis betegségeik, fájdalmaik, apró örömeik töltötték be minden érzését e léleknek, mely egyébként csak Istent imádta, miként akkor, a mikor még a besançon-i Szent szív-zárdában volt.

Egyízben, a nélkül, hogy bárkit is vallomására méltatott volna, mikor egyik fia lázban feküdt, majdnem olyan érzése volt, mintha a gyermek meghalt volna. Durva hahotázás, vállvonogatás, melyet néhány lapos megjegyzés követett az asszonyi butaságról - ez fogadta, ha házasságuk első éveiben, szükségét érezve, hogy könnyítsen a szívén, ilyenféle gyötrelmeit föltárta férje előtt. Az ily tréfábavétel, főként ha gyermekeinek betegségére vonatkozott, mindmegannyi tőrszúrás volt de Rênal-né szívének. Ime, mi következett a jezsuita kolostor mohó és mézes hízelgései után, a melyek között ifjúságát töltötte. Nevelését a fájdalom végezte be. Nagyon is büszke lévén, semhogy még csak barátnője, Derville-né előtt is szóba hozza efféle bánatait, úgy képzelte, hogy minden férfi olyan, a milyen férje, Valenod úr, vagy Charcot de Maugiron, az al-préfet. A bárdolatlanság és a legdurvább érzéketlenség minden iránt, a mi nem volt pénzérdek, elsőbbségi kérdés vagy rendjel-ügy, a vak gyűlölet minden ellenkező véleménynyel szemben a férfiak oly természetes tulajdonságának tűnt föl előtte, mint hogy csizmában járnak és nemez-kalapot viselnek.

De Rênal-né még hosszú évek után sem tudott hozzátörődni e pénzhajhászó emberekhez, a kik között élnie kellett.

Ez volt a nyitja a kis paraszt Julien sikerének. De Rênal-né édes és az ujdonság varázsától tündöklő élvezetet talált e nemes és büszke lélek iránt való rokonszenvében. Rövidesen elnézte volna neki a legnagyobb járatlanságot is, a miben csak újabb kellemet fedezett volna föl és modorának érdességét, a mit lassanként kicsiszolt. Úgy találta, hogy érdemes őt meghallgatni, még ha a legközönségesebb dolgokról beszélnek is, még ha csak egy szegény kutyáról van is szó, melyet az utczán átmenőben egy paraszt szekere elgázolt. A szenvedés e látványa harsogó nevetésre fakasztotta férjét, Julien-nél ellenben azt látta, hogy összehúzza koromfekete és szépen ívelt szemöldökeit. Lassankint úgy tetszett előtte, hogy nagylelkűség, a szív nemessége, emberies érzés csak ebben a fiatal abbéban található. Neki juttatta mindazt a rokonszenvet, sőt csodálatot, a mit ez erények az előkelő lelkekben ébresztenek.

Párisban Juliennek de Rênal-néhez való viszonya hamar egyszerűsödött volna; de hát Párisban a szerelem a regények gyermeke. A fiatal nevelő és félénk úrnője három-négy regényben, sőt a Gymnase couplet-iben is megtalálták volna helyzetük megvilágítását. A regények kijelölték volna nekik a szerepet, a mit játszszanak, megmutatták volna a mintát, melyet utánozzanak és a hiúság előbb-utóbb reákényszerítette volna Julient, hogy akár minden élvezet nélkül is vagy éppen kedve ellenére kövesse a mintát.

Aveyron vagy a Pyreneusok valamelyik kis falvában az éghajlat tüze döntő befolyást juttatott volna a legkisebb eseménynek is. A mi borúsabb égboltunk alatt egy szegénysorsú fiatal ember, a ki csak azért nagyravágyó, mert szívének emelkedettsége szükségét érezteti vele némely oly élvezetnek, a mit csak pénzzel lehet megszerezni, nap-nap után láthat egy harmincz éves, igazán eszes asszonyt, a ki gyermekeivel van elfoglalva és a legkevésbbé sem választja regényekből a követendő mintaképet. A vidéken minden lassabban, apránként halad; több a természetesség.

De Rênal-né gyakran a könnyekig megindult, ha a fiatal nevelő szegénységére gondolt. Julien egyízben valósággal sírva találta.

- Mi történt, asszonyom? Valami baj van?

- Nem, barátom - felelt de Rênal-né. - Szólítsa a gyermekeket, menjünk sétálni.

Karját karjába öltötte és oly módon támaszkodott reá, hogy Julien-nek föltűnt. Ezúttal történt először, hogy barátjának szólította.

A séta vége felé Julien észrevette, hogy de Rênal-né nagyon pirúl. Az asszony meglassította lépteit.

- Bizonyára tudja, - szólt Julienhez, a nélkül, hogy reánézne, - hogy egyetlen örököse vagyok egy nagyon gazdag nénémnek, a ki Besançon-ban lakik. Igen sok ajándékot kapok tőle... Gyermekeim fényesen haladnak... oly csodálatosan... hogy szeretném megkérni önt, fogadjon el tőlem hálám jeléül egy kis ajándékot. Mindössze csak néhány aranyról van szó, a min fehérneműt vehetne. Csakhogy... tette hozzá még jobban elpirúlva és elhallgatott.

- Nos, asszonyom? - kérdé Julien.

- Férjemnek, - folytatá fejét lehajtva, - nem szükséges róla szólnia.

- Alacsony termetü vagyok, asszonyom, de nem alávaló! - fakadt ki Julien megállva, haragtól villogó szemekkel és egész testében kiegyenesedve. - Ezt ön figyelmen kívül hagyta. Rosszabb volnék egy lakájnál, ha beleegyezném, hogy bármit is rejtegessek de Rênal úr elől, a mi pénzemre vonatkozik.

De Rênal-né mintegy megkövűlve állott.

- A polgármester úrtól, - folytatá Julien, - a mióta házában lakom, öt izben kaptam harminczhat francot. Bármikor kész vagyok megmutatni kiadásaim jegyzékét de Rênal úrnak vagy akárki másnak, még Valenod úrnak is, a ki gyűlöl.

De Rênal-né sápadtan és reszketve hallgatta e kitörést és a séta bevégződött, a nélkül, hogy egyikök is tudott volna tárgyat találni a beszélgetés folytatására. A de Rênal-né iránt való szerelem egyre lehetetlenebbé és lehetetlenebbé vált Julien gőgös szívének; a mi a nőt illeti, ő tisztelte, csodálta Julient; kikapott tőle. Azzal az ürügygyel, hogy jóvá akarja tenni a megalázást, a mivel önkénytelenül megsértette, fölszabadította magát a leggyöngédebb gondoskodásra iránta. E viselkedés ujdonsága egy hétig boldoggá tette de Rênal-nét. Az eredmény az volt, hogy Julien haragja részben lecsillapodott; de távolról sem látott benne olyas valamit, a mi személyes vonzalomhoz hasonlított volna.

- Ime, - szólt magában, - milyenek a gazdagok: megalázzák az embert és aztán azt hiszik, hogy egy kis majomkodással mindent helyrehoznak!

De Rênal-né szíve sokkal csordúltabb és még sokkal ártatlanabb is volt, semhogy - elhatározása ellenére is - el ne mondja férjének, hogy mit ajánlott Juliennek és hogy ő mily módon utasította vissza.

- Hogy’ tűrhettél el - kiáltott föl de Rênal úr megbántva - visszautasítást egy cselédtől?

És hogy de Rênal-né kifogásolta e kifejezést:

- Úgy beszélek, mint a boldogúlt Condé herczeg, a mikor udvari tisztjeit bemutatta fiatal feleségének: - „Mindezek az emberek - mondá - cselédeink.” - Fölolvastam neked ezt a lapot Besenval emlékírataiból, melyek nagyon tanulságosak a rangbeli dolgokra nézve. Mindenki, a ki nem úriember, nálad él és fizetést kap - cseléded. Mindjárt beszélek is ezzel a Julien úrral és adok neki száz francot.

- Ah! barátom, - szólt de Rênal-né remegve, - csak ne a cselédek előtt!

- Igazad van. Még féltékenyek lehetnének és méltán - szólt a férje, kifelé indúlva és az összeg nagyságára gondolva.

De Rênal-né egy székbe hanyatlott, majdnem ájultan a fájdalomtól. Megalázza Julient és az én hibámból! Irtózott férjétől és tenyerével elfödte az arczát. Erősen megfogadta, hogy többé nem mond meg semmit.

Mikor Julient meglátta, egész testében reszketett; torka annyira összeszorúlt, hogy egy szót sem tudott kiejteni. Zavarában megfogta Julien kezét és megszorította.

- Nos, barátom, - szólt végre, - megvan elégedve a férjemmel?

- Hogyne volnék? - felelt Julien keserű mosolylyal; - száz francot adott.

De Rênal-né mintegy határozatlanúl nézett reá.

- Nyújtsa karját, - szólt végre oly bátor hangon, a milyet Julien még nem tapasztalt nála.

Megmerészelte, hogy egyenesen a verrières-i könyvkereskedőhöz ment, noha az megrögzött liberális hírében állott. Itt kiválasztott tíz arany ára könyvet, hogy gyermekeit megajándékozza velök. Csakhogy ezek a könyvek épp azok voltak, a melyekről tudta, hogy Julien szeretné őket. Azt kívánta, hogy mindegyik gyermek ott a boltban írja reá nevét a könyvekre, melyek neki jutottak. Míg de Rênal-nét boldoggá tette, hogy elég bátor volt ily elégtételt adni Juliennek, addig ez elámúlt a könyvek nagy tömegén, a mit a könyvkereskedésben látott. Sohasem mert belépni egy ennyire profán helyre; szíve dobogott. Távolról sem gondolva arra, hogy mi történik de Rênal-né lelkében, mélyen elgondolkozva azon törte a fejét, mi volna a lehetséges módja, hogy egy fiatal papnövendék megszerezzen néhányat e könyvekből. Végűl azt gondolta, hogy ügyességgel talán rábeszélheti de Rênal urat, hogy gyermekeivel meg keli ismertetni azoknak a híres nemeseknek a történetét, a kik azon a vidéken születtek. Egy hónapi készülődés után Julien sikerre jutott a tervvel, még pedig annyira, hogy néhány nap múlva elég bátor volt beszélgetés közben de Rênal úr előtt szóbahozni egy dolgot, a mi a nemes polgármesternek még sokkal kínosabb volt: azt, hogy járuljon hozzá egy liberális ember vagyonának a növeléséhez oly módon, hogy számlát nyittat a könyvkereskedőnél. De Rênal úr elismerte, hogy helyes volna, ha legidősebb fia látna bizonyos könyveket, a melyeket később a katonai iskolában beszélgetés közben említeni hallana; de Julien észrevette, hogy makacsúl megköti magát és nem hajlandó tovább menni. Valami titkos okot sejtett; de, hogy mi legyen az, - nem tudta kitalálni.

- Úgy vélem, uram, - mondá aztán neki egy napon, - semmiképp sem járja, hogy egy oly kiváló úri embernek, a milyen egy Rênal, a neve belekerüljön a könyvkereskedő szennyes listájába. - De Rênal úr homloka kiderült. - De nagyon rossz ajánlat volna - folytatá Julien alázatosabb hangon, - egy szegény papnövendéknek is, ha valaha rájöhetnének, hogy a neve benne volt egy könyvkereskedő lajstromában, a ki könyveket ad kölcsön. A liberálisok azzal vádolhatnának, hogy a leggyalázatosabb könyveket olvastam, sőt, ki tudja, még arra is vetemedhetnének, hogy a nevem után odajegyzik e vétkes könyvek czímét. - Azonban Julien nem folytatta tovább. Észrevette, hogy a polgármester arcza újra a zavar és a bosszúság kifejezését ölti magára. Julien elhallgatott. - Megvagy már, - gondolta magában.

Néhány nappal később, a legidősebb gyermek de Rênal úr jelenlétében kérdést tett egy könyvre vonatkozólag, mely a Quotidienne-ben jelezve volt.

- Hogy elkerüljünk minden alkalmat, melyből a jakobinusok diadalt kovácsolhatnának, - szólt a fiatal nevelő - és hogy mégis módom legyen felelni Adolf úr kérdéseire, valamelyik utolsó cseléd nevében elő lehetne fizetni a könyvkereskedőnél.

- Látja, ez nem rossz gondolat, - felelt de Rênal úr, láthatólag megörülve.

- Mindenesetre azonban ki kellene kötni, - folytatta Julien azon a komoly és majdnem szomorú hangon, mely oly jól illik bizonyos embereknek, a mikor régóta ápolt vágyaik beteljesülését látják, - ki kellene kötni, hogy regényt a szolga nem vehet kölcsön. Ezek a veszedelmes könyvek, ha egyszer bejutnak a házba, még elronthatják a nagyságos asszony szolgálóit és magát a szolgát is.

- Ne feledje a politikai röpiratokat sem, - tette hozzá de Rênal úr fölényes kifejezéssel. Leplezni akarta a csodálatot, a mit a nevelő ravasz megoldása keltett benne.

Ily apró fogásokból tevődött össze Julien élete és ezek sikere sokkal jobban elfoglalta, mint a határozott előszeretet érzése, melyet csak rajta állott, hogy kiolvasson de Rênal-né szívéből.

Az érzelmi arány, mely egész életfolyását jellemezte, megújúlt a verrières-i polgármester úr házában is. Itt is, épp úgy, mint apja fűrészmalmában, mélységesen megvetette az embereket, a kik között élt, ezek pedig gyűlölték őt. Az al-préfet, Valenod úr, vagy a ház egyéb barátainak beszédeiből, melyek a szemök előtt lejátszódott dolgok körül forogtak, mindennap azt látta, hogy mily kevéssé felelnek meg eszméik a valóságnak. Ha valami dolog előtte csodálatraméltónak tetszett, környezete éppen ezt találta gáncsolni valónak. Belül ilyenkor mindig azt mondta: Mily vadállatok, vagy mily buták! Mindebben az volt a mulatságos, hogy mérhetetlen gőgje mellett gyakran egy csöppet se értett ahhoz, a miről beszéltek.

Teljes életében csak az öreg tábori-sebészszel beszélt volt őszintén; az a néhány gondolat, a mit magában hordott, Bonaparte olaszországi hadjárataira vagy a sebészetre vonatkozott. Ifjúi bátorsága örömét lelte a legfájdalmasabb műtétek körülményes elbeszélésében; azt mondta magában:

- Meg se moczczantam volna.

Az első alkalommal, hogy de Rênal-né másról próbált vele társalogni, mint gyermekei neveléséről, sebészi műtéteket kezdett előadni; az asszony elsápadt és kérte, hogy hagyja abba.

Julien készűltsége nem terjedt tovább. E miatt azután, noha életét állandóan de Rênal-né mellett töltötte, mihelyt egyedül voltak, egyikök sem szólt egy szót sem. A szalonban, bármily alázatos volt is Julien magatartása, de Rênal-né az értelmi felsőbbség kifejezését észlelte rajta mindegyik vendéggel szemben; de ha csak egy pillanatig is magukra maradtak, láthatólag zavarban volt. Ez nyugtalanította, mert női ösztöne megértette, hogy ennek a zavarnak nem valami gyöngéd érzés a forrása.

Valami nem tudom miféle fölfogásból indulva ki, melyet az öreg sebész egy nagyvilági - már mint neki nagyvilági - történetéből merített, ha női társaságban hallgatott, Julien megszégyenűlést érzett, mintha a csönd az ő hibája volna. Még százszorta kínosabb volt ez az érzés, ha kettesben voltak. Képzelete, mely a legtúlzóbb, a legspanyolosabb fogalmakkal volt tele a felől, hogy mit kell mondania egy férfinak, ha egyedül van egy nővel, zavarában a leglehetetlenebb gondolatokat súgta neki. Lelke a felhők között járt és mégsem tudott kikelni a megalázó hallgatásból. Ilyesformán arczkifejezésének komorságát de Rênal-néval és a gyermekekkel való hosszú sétáin még a legkegyetlenebb szenvedések is növelték. Rettenetesen megvetette magát. Ha vesztére mégis beszédre kényszerítette magát, a legnevetségesebb dolgokat mondta. Hogy teljes legyen a nyomorúsága, belátta, sőt túlozta a maga képtelen mivoltát; de nem látta, mily kifejezés van szemében, mely oly szép volt és oly égő lélekről beszélt, hogy - hasonlatosan a jó színészhez - néha elbájoló értelmet adott annak, a miben nem volt értelem. De Rênal-né észrevette, hogy ha egyedül van vele, csak akkor mond valami talpraesettet, a mikor egy-egy váratlan esettől elfoglalva, nem gondol arra, hogy bókot esztergályozzon. Mert hogy a ház barátai nem kényeztették el új és fényes eszmékkel, gyönyörrel élvezte Julien szellemének fölvillanásait.

Napoleon bukása óta a vidéki erkölcsök szigorú kiközösítéssel sújtanak mindent, a minek udvarlási látszata van. Az emberek félnek az elcsapatástól. A gazemberek a congregatiónál keresnek támaszt és a képmutatás nagyszerűen terjed még a liberális osztályokban is. Az unalom megkétszereződik. Egyedüli mulatság csak az olvasmány és a földművelés.

De Rênal-né, mint egy vakbuzgó nagynéne gazdag örököse, a kit tizenhat éves korában feleségül adtak egy derék nemeshez, teljes életében semmi olyast nem tapasztalt, a mi a legkevésbbé is hasonlított volna a szerelemhez. Csak gyóntatója, a jó Chélan abbé beszélt neki Valenod úr kísértései alkalmából a szerelemről és oly visszataszító képet festett róla, hogy előtte ez a szó a legaljasabb kicsapongást jelentette. Azt a szerelmet, a mit a néhány regényben talált, melyet a véletlen kezeügyébe juttatott, kivételnek, vagy éppen egyáltalában a természet rendjével összeegyeztethetetlennek vélte. Hála e tudatlanságnak, de Rênal-né tökéletesen boldog volt és bár szünet nélkül Juliennel foglalkozott, nem jutott eszébe, hogy a legkevésbbé is szemrehányást tegyen magának.

VIII.
KIS ESEMÉNYEK

Then there were sighs, the deeper for supression.
And burning blushes, though for the theft.
And burning blushes, though for no transgression.

Don Juan. C. I., st. 74.

Az angyali szelídség, melyet de Rênal-né természetének és jelen boldogságának köszönhetett, csak akkor szenvedett némi változást, ha komornájára: Elisára gondolt. A leány valami örökséghez jutott, elment gyónni Chélan abbéhoz és bevallotta neki, hogy férjül akarja Julient. A plébános nagyon megörült barátja szerencséjének; de még nagyobb volt a meglepetése, mikor Julien határozott hangon kijelentette, hogy Elisa kisasszony ajánlata nem felel meg neki.

- Vigyázz, gyermekem, hogy mi történik szívedben, - mondá a plébános, szemöldökét összeránczolva. - Nagyrabecsülöm hivatottságodat, ha egyedül ez szerepel benne, hogy megveted e vagyont, mely több, mint a mennyi elegendő. Ötvenhat esztendeje múlt már, hogy Verrières plébánosa vagyok és mégis, minden valószínűség szerint, elmozdítanak. Ez aggodalommal tölt el, pedig van nyolczszáz livre évjáradékom. Elmondom neked e részleteket, hogy tudd, mi vár reád a papi pályán. Ha az a szándékod, hogy udvarolj a hatalmasoknak: biztos számodra az örök kárhozat. Sokra viheted, de ártanod kell a szerencsétleneknek, hízelegni az al-préfet-nek, a polgármesternek, a tekintélyeseknek, és szolgálnod kell szenvedélyeiket: ez a viselkedés, a mit e földön élni-tudásnak neveznek, a világi emberekre nézve nem föltétlenül összeférhetetlen az üdvösséggel; de a mi pályánkon választani kell; vagy ezen a világon leszünk szerencsések, vagy a másvilágon, - középút nincs. Menj, fiam, gondolkozzál és három nap múlva mondj végleges választ. Fájdalommal sejtek lelked mélyén valami komor lángolást, a mi nem mutat mérsékletre és a földi javakról való tökéletes lemondásra, a hogy’ ez a papnál elengedhetetlen; sokat várok szellemedtől; de, engedd meg, hogy kimondjam, - tette hozzá a jó plébános könnybe lábadt szemekkel, - a papi pályán remegek üdvösségedért.

Julien szégyelte meghatottságát. Életében most érezte először, hogy szeretik; gyönyörrel sírt és a Verrières fölött elterülő nagy erdőbe ment, hogy elrejtse könnyeit.

- Mi lelt? - kérdé végre magától. - Érzem, hogy százszor is föláldoznám életemet a jó Chélan abbéért, pedig hát azt bizonyítgatta, hogy ostoba vagyok. Őt kellene leginkább megtévesztenem és éppen ő lát keresztül rajtam. A titkos láng, a miről beszélt, a siker után való vágyakozásom. Méltatlannak tart a papságra és épp akkor, a mikor azt hittem, hogy ötven arany évi jövedelem feláldozásával a legnagyobb mértékben meggyőzöm ájtatosságomról és hivatottságomról.

- A jövőben - folytatá Julien - csak azokra a tulajdonságaimra fogok számítani, a melyeket kipróbáltam. Ki mondhatta volna, hogy gyönyörűséget fogok találni a sírásban? Hogy szeretni fogom, a ki azt fejtegeti előttem, hogy ostoba vagyok!

Három nappal utóbb Julien megtalálta az ürügyet, melylyel mindjárt föl kellett volna fegyverkeznie; ez az ürügy rágalom volt, de mit törődött vele? Nagy habozva bevallotta a plébánosnak, hogy egy olyan ok miatt utasítja vissza a tervezett egybekelést, a melyet nem jelölhet meg közelebbről, mert ártana vele egy harmadik személynek. Ez megvádolása volt Elisának. Chélan úr e föllépésben bizonyos világias érzületet talált, a mi nagyon különbözött attól, a melynek egy fiatal levitát kell hevítenie.

- Fiam, - mondá neki ismét, - inkább légy derék, tisztes és tanult vidéki polgárember, semmint hivatottság nélkül való pap.

A mi a kifejezéseket illeti, Julien igen jól felelt ez újabb intelmekre; oly szavakat talált, a melyek egy buzgó szeminaristához is méltók lettek volna; de a hang, a melyen szólt, a rosszúl palástolt tűz, mely szemében lobogott, megijesztették Chélan urat.

Nem szabad e miatt rossz véleménynyel lennünk Julien iránt; szabatosan eltalálta a vigyázatos és okos képmutatás szólásformáit. Fiatal korát tekintve, ez elég szép volt tőle. A mi a hangot és az arczjátékot illeti, falusi emberek között élt; meg volt fosztva a nagy mintaképek látványától. Később, mihelyt a sors ez urak közelébe juttatta, épp oly csodálatraméltóan uralkodott arczkifejezésén, mint beszédén.

De Rênal-né csodálkozva látta, hogy az örökség nem tette boldoggá komornáját. A leány folyton a plébánoshoz járt és kisírt szemekkel jött vissza: végre Elisa elmondta férjhezmenetelének szándékát.

De Rênal-né úgy érezte magát, mintha beteg volna; a láz miatt nem tudott aludni; csak akkor éledt föl, ha vagy komornáját, vagy Julient maga mellett látta. Nem tudott másra gondolni, csak reájuk és a boldogságra, a mit házasságukban fognak találni. A szegény kis házikó, melyben ötven arany évi jövedelemből kellett megélni, elragadó színekben látszott előtte. Julien könnyen véghezvihetné, hogy ügyvéd legyen Bray-ben, az al-préfet székhelyén, mely hét mérföldnyire volt Verrières-től; ebben az esetben láthatná néha.

De Rênal-né komolyan azt hitte, hogy meg fog őrülni; férjének is megmondta és végül csakugyan beteg lett. Még aznap este, mikor komornája körülötte rendezkedett, észrevette, hogy a leány sír. E pillanatban utálta Elisát és az imént meg is szidta; bocsánatot kért tőle. Elisa könnyei még szaporábban hullottak; odafordult úrnőjéhez, hogy ha megengedi, elpanaszolja neki szerencsétlenségét.

- Hadd hallom hát, - felelt de Rênal-né.

- Nos hát, visszautasít; a gazemberek bizonyára rosszat mondtak rólam és ő elhiszi.

- Ki utasít vissza? - kérdé de Rênal-né, lélegzetét visszafojtva.

- Ki más, mint Julien úr? - felelt a komorna zokogva. - A plébános úr nem tudta legyőzni ellenkezését; mert a plébános úr azt tartja, hogy nem kellene visszautasítania egy tisztességes leányt, csak azért, mert komorna volt. Végre is, Julien úr apja is csak ács; de meg ő is, mi volt, mielőtt ide került?

De Rênal-né már nem hallgatott reá; a boldogság túlsága majdnem elvette az eszét. Többször elismételtette, hogy Julien nem-et mondott, oly határozottan, hogy már nem térhet más elhatározásra.

- Teszünk még egy végső kísérletet, - szólt komornájához, - majd én beszélek Julien úrral.

Másnap, reggeli után de Rênal-né megszerezte magának az ingerlő kéjt, hogy védelmére kelt vetélytársnője ügyének és egy óra hosszat hallhatta, a mint Julien mindegyre visszautasítja Elisa kezét és pénzét.

Julien lassanként eltért megállapított feleleteitől és belemelegedve, elmésen válaszolt de Rênal-né okos érveire. Az asszony nem tudott ellentállani a boldogság áradatának, mely annyi kétségbeesett nap után elöntötte lelkét. Elszédűlt. Mikor magához tért és szobájában lefektették, mindenkit kiküldött. Mélységesen el volt csodálkozva.

- Szerelmes lennék Julienbe? - kérdezte végre magától.

Ez a fölfedezés, mely mindenkor máskor lelkiismeretfurdalásokat keltett volna benne és mély izgatottságba ejtette volna, csak úgy hatott reá, mint valami különös, de merőben közönyös ügy. Az átéltek kimerítették lelkét; nem maradt érzékenysége, a mit a szenvedélyek szolgálatába állítson.

De Rênal-né dolgozni próbált és mély álomba merült; mikor fölébredt, nem borzadt meg annyira, mint a hogy’ kellett volna. Sokkal boldogabb volt, semhogy bármi is kellemetlen benyomást tehetett volna reá. Naiv és ártatlan teremtés volt ez a derék vidéki nő, sohasem kínozta lelkét, hogy fogékonyságra kényszerítse az érzelem, vagy a szerencsétlenség valamely új árnyalata iránt. Julien belépése előtt tökéletesen igénybe lévén véve a tömérdek munkától, a mi - Párison kívül - a jó családanya sorsa: de Rênal-né úgy gondolkozott a szenvedélyekről, a hogy’ mi gondolkodunk a lottó-ról: tisztára csalás, és csak a bolondok várják tőle szerencséjüket.

Ebédre csöngettek; de Rênal-né erősen elpirúlt, a mikor meghallotta Julien hangját, a hogy’ a gyermekeket bevezette. Minthogy a mióta szeretett, kissé ügyesebb volt, hogy pirulását meg-megmagyarázza, heves fejfájásról panaszkodott.

- Mind ilyenek az asszonyok, - felelt de Rênal úr hangos nevetéssel. - Mindig van rajtuk valami igazítani való!

Noha szokva volt az ily elmésségekhez, ez a hang bántotta de Rênal-nét. Hogy elfeledje, Julien arczára nézett; lehetett volna a világ legcsúnyább férfia, e pillanatban mégis tetszett volna neki.

Nagyon ügyelve reá, hogy híven utánozza az udvari embereket, mihelyt az első szép tavaszi napok beköszöntöttek: de Rênal úr kiköltözött Vergy-be; ez az a falu, melyet Gabriella tragikus esete híressé tett. De Rênal úrnak négy toronynyal büszkélkedő ódon kastélya volt ott, pár száz lépésnyire a régi gót templom festői romjaitól, kerttel körülvéve, mely a Tuileriák mintájára volt beosztva, átszegve sok nyírott sövénynyel és néhány gesztenyefasorral, melyeket évente kétszer megnyestek. Egy szomszédos mező, mely almafákkal volt beültetve, sétányúl szolgált. A gyümölcsöskert végén hét-nyolcz hatalmas diófa állott; óriási lombkoronájuk közel nyolczvan láb magasra emelkedett.

- Ezek a czudar diófák! - szokta mondani de Rênal úr, ha felesége ámulattal nézett reájuk - egy egész félhold termésétől fosztanak meg. A gabona nem tud megérni az árnyékukban.

A vidék képe újnak tetszett de Rênal-né előtt; csodálata egészen az elragadtatásig fokozódott. Az érzés, mely lelkesítette, ötletessé és eltökéltté tette. Mindjárt másnap, hogy Vergy-be érkeztek, míg de Rênal úr visszament a városba, hogy polgármesteri teendői után lásson, de Rênal-né a maga költségére munkásokat hívatott. Julien szólt neki valami kis homokos útról, melynek a gyümölcsös kertben és a nagy diófák alatt kellene húzódnia és a mely lehetővé tenné, hogy a gyermekek már kora reggel ott sétálhassanak, a nélkül, hogy a harmat átáztatná czipőiket. Huszonnégy óra sem múlt el a gondolat megfogamzása óta és már meg is volt valósítva. De Rênal-né az egész napot Juliennel együtt töltötte, vidáman osztva rendeleteit a munkásoknak.

Mikor a verrières-i polgármester visszaérkezett a városból, ugyancsak meg volt lepetve, hogy kész utat talál. Megérkezése azonban de Rênal-nét is meglepte; megfeledkezett a férjéről. De Rênal úr két hónapig bosszúsan hánytorgatta a merészséget, hogy megkérdezése nélkül hajtottak végre ily jelentékeny tatarozást; de felesége a sajátjából fizette a költségeket és ez némileg megvígasztalta.

De Rênal-né azzal töltötte a napokat, hogy gyermekeivel a gyümölcsösben hanczúrozott és lepkékre vadászott. Fehér gaze-ből nagy hálókat varrtak és ezekkel fogták a szegény lepidoptera-kat. E barbár szót de Rênal-né Julientől tanulta. Meghozatta ugyanis Besançon-ból Godart szép könyvét és Julien fölolvasta belőle e szegény állatok sajátságos szokásait.

A lepkéket könyörtelenül gombostűre tűzték egy nagy karton-skatulyába, mely szintén Julien-nek volt a csinálmánya.

Végre volt tárgy, a miről Julien de Rênal-néval beszélgethetett és többé nem volt kénytelen elszenvedni a szörnyű gyötrelmet, a mit hallgatása okozott neki.

Szünet nélkül társalogtak és roppant érdeklődéssel, jóllehet mindig igen ártatlan dolgokról. Ez a dolgos, elfoglalt és vidám élet valamennyiüknek tetszett, kivéve Elisa kisasszonyt, a ki azt hajtogatta, hogy megöli a munka. - Soha nem volt rá eset, - mondta, - még farsangkor sem, a mikor Verrières-ben bált rendeztek, hogy úrnője ennyi gondot fordított volna az öltözködésre; naponta kétszer-háromszor is átöltözött.

Minthogy az a szándékunk, hogy senkinek se hízelegjünk, nem tagadjuk, hogy de Rênal-né, a kinek remek bőre volt, úgy formáltatta át a ruháit, hogy karja és melle lehetőleg födetlen maradjon. Igen jó növésű volt és az ily viselet elragadóan illett neki.

- Soha sem volt még ily fiatal, - mondták verrières-i barátai, a kik ebédelni jöttek Vergy-be. (Ez olyan szólásforma azon a vidéken.)

Különös volt azonban és köztünk alig számíthat hitelre, hogy de Rênal-né minden számítás nélkül törődött ily sokat a megjelenésével. Kedvét lelte benne és mire sem gondolva, az egész időt, a mikor nem vadászott lepkékre vagy nem volt a gyermekekkel és Juliennel, azzal töltötte, hogy Elisával ruhákat szabott. Verrières-be való egyetlen berándúlása is azért történt, hogy új nyári ruhákat vegyen, melyek akkor érkeztek Muhlhouse-ból.

Visszajövet magával hozta Vergy-be egy fiatal nőrokonát. Férjhez menetele óta de Rênal-né lassanként nagyon összebarátkozott Dervillenével, a kivel együtt nevelkedett a zárdában.

Dervillené sokat nevetett unokanővérének - a hogy’ ő nevezte - őrült eszméin. - Ha egyedül vagyok, sohasem jutnak ilyesmik eszembe, - mondá az. - E váratlan ötletek, melyeket Párisban elmésségeknek mondtak volna, de Rênal-nét, ha férjével volt, pirulásra késztették, mintha butaságok lettek volna; Dervillené jelenléte azonban bátorságot öntött beléje. Eleinte csak félénk hangon közölte vele gondolatait; mikor már hosszabb idő óta magukban voltak, de Rênal-né szelleme megélénkült és egy-egy hosszú magányos délelőtt úgy elröpűlt, mintha egy pillanat lett volna és a két hölgy kellemesen vidúlt tőle. Ezúttal az eszes Dervillené úgy találta, hogy unokanővére sokkal kevésbbé vidám és sokkal boldogabb.

A mi Julient illeti, a mióta falun voltak, valósággal gyermeknek érezte magát és épp oly boldogan kergette a lepkéket, mint növendékei. Annyi önfékezés és számító színlelés után egyedül, távol az emberek pillantásától is, ösztönszerűleg, mitsem tartva de Rênal-nétól, átengedte magát a lét élvezetének, mely e korban oly élénk és mindezt a világ legszebb hegyei között.

Dervillenét Julien az első naptól fogva úgy tekintette, mint barátnőjét, sietett megmutatni neki a kilátást, mely a nagy diófák alatt kígyózó új út végén nyílott és a mely csakugyan fölért a legszebbel, ha ugyan nem volt még gyönyörűbb, mint a milyennel Svájcz vagy az olasz havasok büszkélkedhetnek. Ha az ember fölhág a hirtelen emelkedő hegyoldalon, a mely pár lépésnyire innen kezdődik, csakhamar szédítő meredek szélére jut, mely alatt tölgyerdő húzódik majdnem egészen a patakig. Julien, a ki boldog, szabad, sőt valamivel több is volt: a háznak a királya, ezekre a sziklacsúcsokra vezette föl a két barátnőt és élvezte a csodálatot, mit a fenséges látvány bennök keltett.

- Úgy hat ez reám, mintha Mozart zenéjét hallgatnám - mondá Dervillené.

Fivéreinek irígysége, egy zsarnoki és haragos apa jelenléte elcsúfították Julien előtt Verrières környékét. Vergy-ben távol volt e keserű emlékektől; életében most történt először, hogy nem látott ellenséget. Ha de Rênal úr a városban időzött, a mi gyakori eset volt, olvasni is merészelt; a helyett, hogy éjszaka olvasott volna, a mikor is ügyelt reá, hogy a lámpát egy oldalvást fektetett virágváza fenekére rejtse, most átadhatta magát az alvásnak; nappal, a leczkék közti szünetekben a sziklák közé vonúlt könyvével, a mely egyedüli irányítója volt magaviseletének és kútforrása lelkesedésének. Boldogságot, mámort és lehangolt pillanataiban vígasztalást talált benne.

Néhány megjegyzés, a mit Napoleon az asszonyokról mondott, pár észrevétel, mely az uralma alatt divatos regényekre vonatkozott. Julient ekkor juttatta először egynémely oly fogalomhoz, melyeket minden más, hasonló korú fiatal ember már rég ismert volna.

Elkövetkeztek a nagy melegek. Az estéket egy óriási hársfa alatt töltötték, a mely pár lépésnyire állott a háztól. Alatta sűrű homály honolt. Egy este Julien heves lendülettel beszélt és gyönyörrel élvezte az örömöt, hogy jól és fiatal asszonyoknak beszél; közben véletlenül hozzáért de Rênal-né kezéhez, mely egy színesre mázolt, fából való kerti szék támláján nyugodott.

A kéz gyorsan arrább mozdúlt; de Julien úgy vélte, kötelessége elérni, hogy ne mozdúljon el, ha megérinti. Egy beteljesítendő kötelességnek és annak a gondolata, hogy nevetségessé válik, vagy inkább: az alsóbbrendűség érzését kelti föl, ha azt nem sikerül elvégeznie - nyomban kiűzött szívéből minden élvezetet.

IX.
EGY EST A FALUN

Guerin úr Didója bájos egy vázlat!

Strombeck.

Másnap különös szemekkel nézte de Rênal-nét; úgy tekintett reá, mint valami ellenségre, a kivel meg kell vívnia. Ez a pillantás, mely olyannyira különbözött a tegnap estitől, megzavarta de Rênal-nét; ő jó volt Julienhez és ez most mintha neheztelne reá. Tekintetét nem tudta elfordítani az övétől.

Dervillené jelenléte lehetővé tette Juliennek, hogy kevesebbet beszéljen és többet foglalkozzék azzal, a mit a fejébe vett. Egész nap azzal töltötte az időt, hogy erőgyűjtés czéljából a prófétai könyvet olvasta, a mely megaczélozta lelkét.