Szeghő Patrik

A BÉKE
BAJNOKAI

A délszlávbarát brit lobbi és
Ausztria–Magyarország feldarabolása

Budapest, 2024

Szeghő Patrik:

A béke bajnokai – A délszlávbarát brit lobbi és Ausztria–Magyarország feldarabolása

© Szeghő Patrik, 2024

© MCC Press Kft., 2024

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-064-0 (print)

ISBN 978-963-644-065-7 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős kiadó: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs

Szakmai lektor: Beretzky Ágnes

Olvasószerkesztő: Gángoly Attila

Korrektúra: Takács Zsolt, Kalcsics Ildikó

Borítóterv: Kónya Miklós

A névmutatót a szerző, illetve Kalcsics Ildikó állította össze.

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Bevezetés

A délszlávkérdés a béke utolsó évtizedeiben

Szerbia, a „disznópásztorok” és a „királygyilkosok” földje

A jugoszlávizmus útvesztői a dualizmus korában

Nemzeti törekvések és a kontinentális erőegyensúly

Magyarország szerepe a nagyhatalmi erőegyensúlyban

Trializmus, a nagyhatalmi státusz záloga

A Balkán-háborúk és a Monarchia kilátásai

A titkos diplomácia és a délszláv egység ügye a háború első éveiben

Balkáni zarándoklat

Változó nézetek

A háborús diplomácia és Szerbia bukása

„A kapu őrzői”: a brit Szerbia-kép átalakítása

A humanitárius segítségnyújtástól a politikai propagandáig

Koszovó-nap Nagy-Britanniában

Törékeny szövetségek

Pártfogók, pártfogoltak és Pašić

Párhuzamos kezdeményezések

Különbéke-kísérletek és az olasz–délszláv közeledés

Felemás eredmények

A jugoszláv egységállam kialakulása és az antant

A délszlávkérdés és a párizsi békekonferencia

Kitekintés

Térképmelléklet

Képmelléklet

Felhasznált irodalom

Személynévmutató

Tárgymutató

Földrajzinév-mutató

„...a világra ketten

csempésztek

belülről már akkor

ki voltam csempézve...”

Domonkos István:
Yu-Hu-Rap (részlet)

Szüleim emlékére

Bevezetés

„…a darab, emlékszem, sehogy sem tetszett a tömegnek;

a nagy közönségnek kaviár volt az; de azért […] derék egy darab volt…”

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (I:4)[1]

A fenti Shakespeare-idézetet Robert William Seton-Watson, egy nemzetközileg elismert történész és Közép-Európa-szakértő választotta a The New Europe nevű külpolitikai hetilap utolsó számához borítómottóként 1920-ban, jelezve, hogy alapítóinak célkitűzése megvalósult, hiszen az Osztrák–Magyar Monarchiát sikerült független nemzetállamokkal felváltani, teljesen átrajzolva Közép-Európa térképét. Ugyanebben az évben a rapallói egyezmény megkötése egy hosszadalmas politikai küzdelem végét is jelentette egy szűk, de befolyásos és kiváló kapcsolati hálóval rendelkező brit értelmiségi csoport számára, melynek tagjai az első világháború kitörésekor saját meggyőződésből felvállalták, hogy segítik megvalósítani a délszláv népek unióját egyetlen, közös, független állam keretében.

A Balkán-félsziget, amely gazdasági, területi és stratégiai érdekek hiányában az Egyesült Királyság hatalmi szféráján kívül esett, hosszú ideig ismeretlen területnek számított a brit közvélemény előtt. A nyugati szakirodalom által mellőzött félszigetet csupán az első világháborút megelőző évtizedben fedezte fel magának az a tucatnyi értelmiségi, akik a nagy háború alatt önjelölt Balkán-szakértőként egy-egy balkáni népet előtérbe helyezve próbáltak befolyást gyakorolni az antantországok háborús politikájára. A Szerb–Horvát–Szlovén Királyság létrejötte annak a sikeres szlávbarát brit lobbinak volt az eredménye, melynek szószólói úgy hitték, hogy a délszláv egységállam megteremtése kulcsfontosságú az európai békére és stabilitásra nézve az első világégést követő időszakban.

A világháború eseményei révén Szerbia az antanthatalmak szövetségesévé lépett elő, s egyik pillanatról a másikra olyan befolyásos, jól értesült és elkötelezett patrónusai akadtak Nagy-Britanniában, mint Henry Wickham Steed (1871–1956) angol újságíró, a The Times napilap külügyi rovatának szerkesztője, valamint Robert William Seton-Watson (1879–1951) skót történész, politikai újságíró, aki az elsők között jelentetett meg szakmunkákat Nyugat-Európában a délszlávokról. Élethosszig tartó barátságuk és politikai szövetségük azokra a bécsi évekre nyúlt vissza, amelyeket egy-egy brit napilap – a The Times és a The Morning Post – helyi tudósítójaként töltöttek el Ausztria–Magyarországon.[2] Kiábrándulva a dualizmus kori magyar politikai elitből és a Monarchiából, elválaszthatatlan elvbarátokká kovácsolódtak össze abban a politikai mozgalomban, amely az első világháború kitörésétől kezdve a közép-európai határok gyökeres átrendezésének szükségszerűségét hangsúlyozta.

A délszláv egységtörekvés lelkes és kitartó támogatójaként Seton-Watson és Steed saját önjelölt feladatává tette Ausztria–Magyarország feldarabolását,[3] miközben megismertette a nyugati közvéleményt és döntéshozókat a nemzeti önrendelkezés gondolatával, melyet az európai békerendezés alapelveként és a Monarchia megőrzésének alternatívájaként mutattak be.[[4] Az első világháború során keletkezett cikkeik, pamfletjeik (vitairataik), memorandumaik (hivatalos minisztériumi beadványaik, jegyzékeik), könyveik, elhangzott beszédeik és előadásaik meghatározó szerepet játszottak abban, hogy a jugoszlávizmust a brit közvélemény és politikai vezetés a délszlávok legelfogadottabb és legtámogatottabb nemzeteszméjeként ismerte meg. Túlértékelve a jugoszláv eszme jelentőségét mind a monarchiabeli délszláv területeken, mind a Szerb Királyságban, Seton-Watson és Steed nem érzékelte a jugoszlávizmus értelmezésében a horvátok és szerbek között meghúzódó alapvető és hatalmas felfogásbeli különbségeket. Így – anélkül, hogy számoltak volna az önálló, független Horvátország lehetőségével – rendíthetetlenül kitartottak amellett, hogy csak és kizárólag a délszlávok egyetlen államban történő egyesítésével lehet garantálni a tartós békét Európában, amelyet az úgynevezett „délszlávkérdés” megoldatlansága fenyegetett.

Az Osztrák–Magyar Monarchia nemzetiségeinek első világháborús törekvései közül a délszlávok ügye indult a leghátrányosabb helyzetből. Amellett, hogy a brit felső vezetésnek szándékában állt megőrizni a Monarchiát mint Németország háború utáni ellenpontját, a délszlávok ügye több szempontból is reménytelennek tűnt. Szerbia megítélése felettébb negatív volt – ebben a britek oszmán- és oroszellenessége, valamint a belgrádi királygyilkosság (1903) is meghatározó szerepet játszott –, miközben a világháború során több délszláv terület alku tárgyává vált cserébe Olaszország hadba lépéséért. A szerb kormány és a délszláv politikai emigráció között fennálló vita az egyesítés módját és a jövőbeli jugoszláv állam belső szerkezetét illetően két okból is hátrányosnak bizonyult. Egyrészt gyengítette a nyugat-európai délszlávpárti lobbi hatékonyságát, másrészt pedig a Németországgal 1918. november 11-én kötött fegyverszüneti megállapodást követően a győztes nagyhatalmak s így a brit kormány esetében is megnehezítette az egyesült délszláv állam hivatalos elismerésének folyamatát.

Seton-Watson, Steed és elvbarátaik óriási hatást gyakoroltak a brit közvéleményre, olyannyira, hogy kampányuk révén a világháború előtti Szerbia-kép gyökeres változáson ment keresztül. A háború végére a Szerb Királyság olyan sose tapasztalt népszerűségnek örvendett Nagy-Britanniában, amellyel egyetlen közép- vagy kelet-európai nemzet sem rendelkezett korábban (és talán később sem). A Szerb Segélyalap (Serbian Relief Fund), a Nagy-britanniai Szerb Társaság (Serbian Society of Great Britain), a Koszovó-napi Bizottság (Kossovo Day Committee) elnevezésű délszlávbarát érdekszervezetek mellett az Osztrák–Magyar Monarchia romjain létrehozandó kisállami rendszert népszerűsítő The New Europe hetilap is azt sulykolta, hogy a német világuralmi törekvésekkel szemben csak egy, a délszlávok által lakott összes területet magában foglaló „Jugoszlávia” jelenthet hathatós megoldást. A háború alatti brit külpolitikában leginkább a délszláv ügyhöz való hozzáállás változott, és London végül áldását adta a jugoszláv egységállam létrehozására. Egy olyan korban, mikor a nemzeti önrendelkezés gondolata nem volt széles körben elfogadott vezérelv az államhatárok kijelölésében és a béketeremtésben,[5] a szlávbarát brit értelmiségiek politikai küzdelme, hogy az Osztrák–Magyar Monarchia szétverése árán független, egységes délszláv állam jöhessen létre, meglehetősen reménytelen küldetésnek tűnt. Ám miközben Steed és Seton-Watson minden erejét latba vetette, hogy elpusztítsa a Monarchiát – melyre a háború kitörésétől kezdve holmi mesterséges, természetellenes államképződményként tekintettek –, nem vették észre, hogy a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság képében egy „saját” mesterséges állam létrehozásában vállaltak szerepet.

E könyv a szlávbarát brit értelmiségieknek az egységes délszláv állam létrehozása során vállalt politikai küzdelmét és szerepét tárgyalja, hogy választ adjon a kérdésre: miként és milyen mértékben befolyásolta a jugoszlávizmus (nyugati) értelmezése a délszlávok megítélését és a békerendezés folyamatát, miközben a Monarchia sorsára és jövőjére vonatkozó változó antantelképzelésekbe is betekintést nyújt. Jelen kötet a The Champions of Lasting Peace: Pro-Yugoslav British Intellectuals’ Crusade for a United Southern Slav State in the Course of the Great War címen 2018 szeptemberében az Eötvös Loránd Tudományegyetemen megvédett doktori értekezés magyar nyelvű, helyenként bővített, módosított változata, megjelenését pedig a Mathias Corvinus Collegium Alapítvány posztdoktori könyvkiadási programja tette lehetővé.

Mivel a „Jugoszlávia” elnevezést a korban a délszláv egység létrejötte előtt is használták, ezért – részben a szóismétlés elkerülése végett – a jövőbeli közös államra vonatkozóan helyenként e megnevezést is alkalmaztuk a könyvben. (Hivatalos országelnevezésként viszont csak 1929-től létezett.) A városnevek esetében a magyar vagy a korabeli magyar közigazgatási és szaknyelvben használt neveket részesítettük előnyben. Az adriai partvidék kikötővárosai (Rijeka, Zadar, Split, Dubrovnik, Kotor, Trst) ennek megfelelően olasz nevükön vagy azok magyarosított formájában (Fiume, Zára, Spalato, Raguza, Cattaro, Trieszt) szerepelnek. A délszláv tulajdon- és földrajzi nevek toldalékolását a štokav nyelvjáráshoz igazítottuk.

ELSŐ FEJEZET

A délszlávkérdés a béke utolsó évtizedeiben

A 20. század hajnalán a délszláv népek egymástól politikai határok által elválasztva éltek két független kisállamban, Szerbiában és Montenegróban, valamint két birodalomban, Ausztria–Magyarország és az Oszmán Birodalom különböző területein. Bár közös nyelvet beszéltek, meghatározó különbségeket fedezhetünk fel közöttük a társadalmi szerkezet, a felekezeti tudat, továbbá a kulturális és történelmi tapasztalat tekintetében. Az önálló szerb államiság az oszmán-török terjeszkedés következtében a középkor végén a szerb nemesi vezetőréteggel együtt eltűnt. Amikor a 19. század elhozta a balkáni kis népek fokozatos felszabadulását, az újjáéledő szerb államiságot az etnikai alapú nemzetépítésre és a francia típusú központosított polgári államépítés eszményeire alapozták. Mire a Balkán-háborúk eredményeképp a 20. század elején a Szerb Királyság a félsziget regionális hatalmává lépett elő, alattvalói már – a függetlenségért vívott évszázados küzdelemben formálódott – kiforrott, szilárd nemzeti és felekezeti azonosságtudattal rendelkeztek: ortodoxok voltak, etnikai-kulturális értelemben pedig szerbek.

A szerbekkel ellentétben a horvátok középkori államisága nemcsak fennmaradt a Habsburg Birodalom határai között, de egyedi jegyei több tekintetben érintetlenül tovább éltek az Ausztria–Magyarország, azaz a dualizmus időszakában megvalósuló részleges horvát autonómia keretében. A horvátság történelmi államjoga, létező, noha korlátozott államisága képezte a törékeny, kevésbé letisztult horvát nemzeteszmék sarokkövét egy olyan birodalomban, melyben az osztrák és a magyar politikai törekvések kihívást jelentettek a horvát vezetőréteg számára. Szembesülve a 19. századi Horvátország politikai-etnikai valóságával és lehetőségeivel, a horvát értelmiségi elit a jugoszlávizmus képében saját polgári nemzeteszmét fogalmazott meg azzal a céllal, hogy feloldja a délszláv népek egymást keresztező, ellentétes nemzeti törekvéseit. A gyakran vegyes népességű és etnikai mozaikok által jellemzett területekre megfogalmazott, olykor egymást átfedő nemzeti igények helyett a délszláv polgári eszme első lépésben az Osztrák–Magyar Monarchia délszlávjai között kívánt a(z állam)polgári nemzeti egyenlőség alapján politikai együttműködést kialakítani egy birodalmon belüli kiterjedt jogosítványokkal rendelkező délszláv államterület megteremtése érdekében. A horvát értelmiség a közös („jugoszláv”) politikai eszményekben és a haladás gondolatában hitt. A saját államrész alkotmányos keretében olyan állampolgári jogokat kínáltak volna a délszlávoknak, amelyek társadalmi hovatartozástól, etnikai-kulturális háttértől és felekezettől függetlenül a horvátok, a szerbek, a szlovének és a délszláv muzulmánok (bosnyákok) számára is biztosították volna a boldogulás és felemelkedés lehetőségét.

Szerbia, a „disznópásztorok” és a „királygyilkosok” földje

A Balkán évszázadokon át kívül esett a brit érdekek és külpolitikai prioritások körén, így az Egyesült Királyságban – mint általában a korabeli Nyugat-Európa többi államában – az első világháború kitörése előtt kevés ismerettel rendelkeztek Szerbiáról és a szerb népről. A gazdasági, területi és stratégiai érdekeltségek hiányában – a tengerszorosok semlegességén és a kontinentális erőegyensúly általános kérdésein túl – a régió sokáig ismeretlen és jelentéktelen maradt a szigetország politikai vezetése, értelmisége és közvéleménye számára. Eme érdektelenséghez igazodva a 19. század során a brit kormányzat csak akkor avatkozott be a félsziget ügyeibe, ha egy-egy balkáni válság, háború az európai rendet veszélyeztette. Ilyen körülmények között a Balkán egy Európa és Ázsia között elterülő, ellentmondásokkal teli, zavaros, gyakran nehezen megfogható és értelmezhető határterületként rögzült a Nyugat képzeletvilágában. A brit napilapok elszórtan közöltek híradásokat róla, bár a balkáni kisállamok függetlenné válása miatt – némiképp és alkalomadtán – rákényszerültek arra, hogy országonként foglalkozzanak a félsziget eseményeivel. Ha eme közlések terjedelmét és gyakoriságát tekintjük, a régió összességében továbbra is elhanyagolt helyet töltött be a századforduló sajtójában. A legjelentősebb brit orgánumok közé tartozó The Times napilap is csak bécsi és konstantinápolyi tudósítóinak meglehetősen szűkszavú, szürke beszámolóin keresztül értesült a balkáni történésekről. A szigetország köztudatában a szerbek mint disznópásztorok éltek, s az első világháború előtt kevés britet érdekelt, hogy bármit is megtudjon Szerbiáról. Maga az ország helytelenül használt korabeli angol neve, a „Servia” is erről árulkodott. (Alighanem a cirill és a latin írásmód betű- és hangkészletét keverték össze. Cirill írásmódban a „b” betű a „v” hangot jelöli.)[6]

A régióval foglalkozó szakértők hiányában a Balkán-félsziget olyan feltáratlan és kusza világ maradt, melyet a nyugati képzelőerő szabadon, kénye-kedve szerint tölthetett meg tartalommal. Míg a gyarmati világ „másságát”, a civilizált gyarmatosító és az elmaradott gyarmatosított közötti különbséget a társadalomtudományok voltak hivatottak alátámasztani, addig a Balkán különbözőségét a korabeli útirajz-irodalom fogalmazta meg. A 19. század végétől kezdve a szakirodalom hiányában kialakuló űrt a brit olvasóközönség számára az utazókból önjelölt Balkán-szakértőkké avanzsált szerzők – elsődleges információforrásokként szolgáló – híradásai töltötték be.[7] Beszámolóik Délkelet-Európát Nyugat-Európa ellenpárjaként írták le. Amíg az előbbi titokzatos, egzotikus, kiszámíthatatlan, vad, egyszerű és elmaradott helyként jelent meg, addig az utóbbit a rend és haladás bástyájaként festették le, melyet a jog uralma, a hatékonyan működő államigazgatás, továbbá az állampolgárok civilizáltsága és önmérséklete jellemez.[8]

Az útirajz-irodalom lapjain az iparosodás előtti (vagy a korai iparosodás szakaszában lévő) Balkán ábrázolásában az elveszett, letűnt egykori vidéki Nagy-Britannia romantikus idillje és ártatlansága köszönt vissza, ugyanakkor maga a terület ütközőzónaként, civilizációs határterületként és összefüggő földrajzi egységként bukkant fel a britek képzeletében. Ez a gyakorlatban azt jelentette, hogy a nyugati értelmezés figyelmen kívül hagyta a balkáni népek közötti különbségeket, egyedi vonásokat, s az egész félszigetet egyetlen hatalmas egységként kezelte, lakóit pedig teljesen azonos tulajdonságokkal ruházta fel. Értékítéletükben az itt élő népek alacsonyabb politikai-társadalmi szervezettségi szinten álltak. Megjelenített, leírt, bemutatott jellemzőik, hagyományaik, illetve szokásaik megerősítették a nyugat-európai öntudatot és felsőbbrendűséget, s egyben markánsan elkülönítették egymástól az európai földrész fejlett és elmaradott részét.[9]

Az Oszmán Birodalmat és a több évszázada uralma alatt álló területeket a nyugati közvélemény a civilizálatlansággal, a politikai romlottsággal, azaz a korrupcióval azonosította, a „Balkán” szó pedig pusztán önmagában is a szegénység, elmaradottság és erőszak szinonimája volt. E képet az útirajzírók – tudományosságot és tárgyilagosságot mellőző – munkái átörökítették az utódállamokra, így a függetlenségüket kivívó vagy visszanyerő balkáni államok nem szabadultak meg az előnytelen megítéléstől, s tovább hordozták az oszmán múlt kedvezőtlen, hátrányos örökségét.[10] Ettől függetlenül a 19. század utolsó harmadára a félsziget mégis vonzó úti céllá vált a nyugati utazók számára. Egyéni érdeklődésüknek köszönhetően – leírásaik révén – a nyugat-európai világ felfedezte magának Délkelet-Európát és annak keresztény népességét. A régióba tett látogatások a 19–20. század fordulójára kitermelték azokat a személyeket, akik nemcsak beszámoltak a balkáni keresztényeket ért elnyomásról, valamint az oszmán-török uralom visszásságairól, de egy-egy kedvencnek kikiáltott balkáni nép ügyének önkényes szószólójává is előléptek. Az útirajznak köszönhetően – amely a regény után a második legkedveltebb és legolvasottabb prózai műfaj volt a korabeli Nagy-Britanniában – addig ismeretlen népek váltak láthatóvá a szigetországban, melyek iránt a közvélemény – a balkáni események függvényében – változó és hullámzó rokonszenvvel viseltetett. A Balkán „újrafelfedezésének” csúcspontját a 20. század elején kitört macedóniai oszmánellenes lázadás (1903) miatt létrehozott Macedón Segélyalap (Macedonian Relief Fund), valamint a Balkán Bizottság (Balkan Committee) megalapítása jelentette. Előbbi egy humanitárius segélyszervezet, utóbbi pedig egy politikai érdekérvényesítő lobbiszervezet volt. A bizottságot Balkán-specialista képében tetszelgő brit parlamenti képviselők, továbbá a régió iránt érdeklődő újságírók alapították. Eleinte a bolgárbarát irányzat volt meghatározó a szervezetben, de a második Balkán-háború (1913) – melyben a bolgárok a szerbekkel, montenegróiakkal, görögökkel és románokkal találták szemben magukat – az egyéni szimpátiák miatt törést okozott a csoportban.[11]

A berlini kongresszust (1878) követően a már említett macedóniai felkelés és annak könyörtelen elfojtása (1903) terelte a nyugati közvélemény figyelmét újfent a félszigetre. Szerbia számára sajnálatos módon a királygyilkosságba torkolló májusi belgrádi államcsíny részben átfedte annak a macedón válságnak az időszakát, amely miatt a brit sajtó és jótékony szervezetek érdeklődése a régióra összpontosult. Szerbia esetében a balkáni kis népek korábban tárgyalt oszmán öröksége mellett ez az Obrenović-uralkodópár ellen elkövetett merénylet – épp annak sajtóvisszhangja miatt – is súlyos foltot ejtett az ország becsületén. A gyilkosság a századforduló elején mélypontra juttatta Szerbia egyesült királysági megítélését, és ott a hírhedtté vált kisállamot ettől kezdve a királygyilkosok földjeként azonosították.[12]

A brit Szerbia-kép első világháború előtti alakításában meghatározó szerep jutott Čedomir Mijatovićnak, Szerbia második londoni követének is, aki a májusi összeesküvés idején éppen harmadik megbízatását töltötte a szigetországban. Az európai műveltségű Mijatović korábban többször is a Szerb Királyság pénz- és külügyminisztere volt. Londoni kinevezése előtt már tetemes diplomáciai tapasztalatra tett szert, amelyet Európa különböző fővárosaiban követként szolgálva halmozott fel. Emellett termékeny íróként és történészként is számontartották; ő töltötte be a Szerb Királyi Akadémia elnöki tisztjét, de a londoni Királyi Történelmi Társaság (Royal Historical Society) tiszteletbeli tagjának is megválasztották. Töretlen anglomániája révén angol nyelvű szövegeket fordított szerbre, Elodie Lanton személyében pedig egy olyan angol hölgy lett a házastársa, aki első nőként írt Szerbia történelméről.[13]

Az Obrenović-párti, angolbarát és mélyen vallásos Mijatović hivatalából adódóan elsődleges forrásként szolgált a brit külügyminisztérium (Foreign Office) és a szigetország sajtója számára a Szerbiát érintő ügyekben. A királygyilkosság híre és körülményei a végletekig megdöbbentették a követet. A májusi puccs során katonatisztek egy csoportja a királyi palotába behatolva lemészárolta a fölöttébb népszerűtlen és Habsburg-barát szerb uralkodópárt, Obrenović Sándor (Aleksandar) királyt és Draga királynét. A különböző, egymásnak ellentmondó híradások arról is beszámoltak, hogy a holttesteket lehajították a palotaerkélyről. Londoni követként a brit közvélemény haragja és felzúdulása – a fenyegetődző és ócsároló levelekkel együtt – Mijatović személyét is elérte. Kezdeti megbotránkozása, majd a történtekkel kapcsolatban érzett undora, valamint a brit alattvalók felé áradó megvetése következtében nyolc nappal később lelkiismereti okokra hivatkozva lemondott tisztségéről. Ezután mindent elkövetett annak érdekében, hogy befeketítse az Obrenovićokat váltó régi-új Karađorđević-uralkodócsalád hírnevét abban a hitben, hogy a dinasztia uralma rövid életű és átmeneti lesz. A gyilkossággal és a Balkánnal kapcsolatban több levele és cikke is megjelent a brit sajtóban, s nevéhez köthető az A Royal Tragedy („Egy királyi tragédia”), valamint társszerzőként a Belgrade, the White City of Death („Belgrád, a halál fehér városa”) című könyv is, melyek tovább rontottak Szerbia megítélésén.[14]

Az egykori londoni szerb követ mellett a The Times sem mulasztotta el az alkalmat, hogy részleteket közöljön az Obrenović-dinasztia és a kormányzó szerb (Népi) Radikális Párt (Narodna radikalna stranka) között kialakult politikai válságról. Ennek eredményeként több hosszabb cikket szenteltek a májusi katonai összeesküvés hátterének és gyakorlati részleteinek bemutatására. Különböző európai sajtó- és politikai forrásokra hivatkozva kiemelték a kormánypártnak a történtekben való esetleges érintettségét, továbbá azt, hogy a puccs kezdeményezői közül senki sem lett felelősségre vonva. Mindezek ráerősítettek arra az általános képre, hogy a Balkán egy törvény és joguralom nélküli civilizálatlan világ. Bár a lap említést tett a pórul járt uralkodó Habsburg-szimpátiájáról, valamint a királyi pár kivételes népszerűtlenségéről is, értetlenkedve számolt be a puccsot követő szerbiai közhangulatról: a főbenjáró bűn (a királygyilkosság) egyáltalán nem járt semmilyen jogi következménnyel Szerbiában.[15]

A valóságban a szerb alattvalók közönye mögött a meggyilkolt uralkodó központosítási törekvései és törvénytelen intézkedései álltak. 1901-ben egy oktrojált (azaz a király által adományozott) alkotmánnyal felülírta az 1888-ban elfogadott haladó szellemű szerb alkotmányt. Utóbbi a pártok és az akkori uralkodó kompromisszumából, az európai alkotmányok gondos áttanulmányozását követően született meg. Az így kialakított monarchiában a hatalom mérlege nem az uralkodó felé billent, ráadásul bevezették az általános és titkos (férfi) választójogot is. Az 1901-es önkényesen kierőszakolt alkotmány azonban csorbította a parlament jogkörét, többek közt egy kétkamarás országgyűlés felállításával, amelynek felsőházába részben az uralkodó nevezhetett ki tagokat. Obrenović Sándor elutasítottságát tetézte, hogy a nála idősebb, özvegy szeretőjét vette feleségül. A gyermektelen királyi párt az ország szégyenének, semmint büszkeségének tartották, akik miatt Szerbiát a nemzetközi színtéren is lenézték.[16]

Mivel az Egyesült Királyságot Szerbiához sem stratégiai, sem gazdasági érdekek nem fűzték, s maga a királygyilkosság sem járt területi változással, a brit közvélemény megengedhette magának, hogy erkölcsi és ne politikai szempontból szemlélje a történteket: az eseményeket a késő viktoriánus kor erkölcsi mércéjével mérve Londontól elvárta, hogy szakítsa meg a kapcsolatait Belgráddal. Az uralkodóváltás körülményei kétségkívül hatással voltak a Karađorđević-dinasztia, így I. Péter (Petar) nemzetközi megítélésére is. Az új szerb király erőtlen és uralkodásra alkalmatlan mivolta vált az általánosan elfogadott képpé Nyugaton, s úgy látták, a kormánnyal és a hadvezetéssel ellentétben csekély szerep jutott neki az ország életének gyakorlati alakításában. E kedvezőtlen véleményen az a tény sem enyhített, hogy I. Péter hatalmas műveltségű ember volt, aki többek közt a klasszikus liberalizmus egyik ideológiai atyjaként számontartott John Stuart Mill On Liberty („A szabadságról”) című munkáját is lefordította szerb nyelvre. A róla kialakult, majd vele kapcsolatban rögzült kép tehetetlen, gyengekezű és alsóbbrendű uralkodónak mutatta a többi európai uralkodóhoz képest. Koronázása előtt életének javát száműzetésben töltötte, Szerbia belső ügyeivel, az ország politikai állapotával kapcsolatban pedig felületes információkkal rendelkezett, illetve leggyakrabban a tájékozatlanság jellemezte. A belgrádi merénylet idején Genfben élt, s jóllehet a nyugati lapok híradása szerint a merényletben kompromittálódott hadsereg kiáltotta ki uralkodóvá, a valóságban a parlament kínálta fel neki a megüresedett trónt. Eme „félreértés”, félretájékoztatás nyomán viszont a szerb hadsereg „bűnei” átterjedtek Péter királyra is, akit a sajtó bűnrészessé kiáltott ki, noha a valóságban semmi köze sem volt a májusi mészárláshoz. Az Obrenović-dinasztiával ellentétben – amelynek képességei és megítélése utólag kedvezőbb megvilágításba került – a Karađorđevićekről alkotott az összképet tovább erodálta, hogy a dinasztiaváltást követően az Osztrák–Magyar Monarchia helyett csakhamar Oroszország vált Szerbia új gazdasági és diplomáciai támaszává.[17]

Az oszmánellenesség mellett Szerbia angliai megítélését a szigetország oroszellenessége is rontotta. Mivel a brit birodalom ázsiai érdekszféráit, a Közel-Keletet és Indiát az orosz terjeszkedés vélt vagy valós veszélye fenyegette, Belgrád (mint Szentpétervár hagyományos szövetségese) sem kerülhette el az ortodoxokra vetülő kollektív gyanú árnyékát. Széles körben elterjedt nézet volt Nagy-Britanniában, hogy a balkáni ortodox népek jogaiért folytatott cári küzdelem csupán egy fondorlatos terv része a birodalmi befolyásnak a Földközi-tenger régiójába való kiterjesztésére. Ebből kifolyólag a balkáni szláv keresztényeket gyakran az orosz birodalomépítés eszközeként azonosították. A londoni kormányzat számára az Oszmán Szultánság felbomlása és a független balkáni államok létrehozása hosszú évtizedekig nemkívánatos forgatókönyv maradt, mivel tartottak tőle, hogy Oroszország saját céljaira tudja mozgósítani a balkáni ortodoxokat. Bár az 1907-ben megkötött brit–orosz szerződés feloldotta a két ország között meglévő, Közel-Kelettel kapcsolatos feszültséget, a brit külügy továbbra is szembehelyezkedett az orosz balkáni politikával és törekvésekkel. Kiváltképp az 1838-ban megkötött, a tengerszorosok semlegességét szavatoló egyezmény felett őrködtek éberen Londonban; ennek révén az orosz hadiflotta nem hajózhatott át a Boszporuszon és a Dardanellákon, s nem tudott megjelenni a Földközi-tengeren, melyen keresztül Nagy-Britannia – a Szuezi-csatorna átadása után (1869) – az indiai irányú kereskedelmet bonyolította. A szigetország vezetése a hagyományos brit külpolitikát követve kitartott az Osztrák–Magyar Monarchia támogatása mellett a félsziget nagypolitikai vonatkozásaiban, többek közt azért, mert a dunai monarchia nem rendelkezett Európán kívüli gyarmatokkal (és nem is kívánt a gyarmati versenybe beszállni). Ennélfogva a Monarchia sosem veszélyeztette sem a brit érdekszférát, sem a gyarmatbirodalmat. Mivel Szerbiára Oroszország balkáni előőrseként tekintettek, sem a brit kormány, sem a brit közvélemény nem háborodott fel Bosznia-Hercegovina bekebelezésén (1908), hiszen abban az orosz befolyás csökkenését és a kettős monarchia növekedését látták. (Ennek ellenére a brit vezetésnek adódtak kifogásai az annexió körülményeivel és lebonyolításával kapcsolatban.)[18]

Amikor 1909-ben kinevezték Nyikolaj Hartvigot Oroszország belgrádi követének, Londonban tovább erősödött a bizalmatlanság Szerbiával és Péter királlyal szemben. A brit–orosz közel-keleti szembenállás lezárásakor ugyanis Hartvig teheráni követként a pánszlávizmus melletti nyílt és hangos kiállása révén szerzett hírnevet magának Nagy-Britanniában. A diplomata az orosz külügyminisztérium jóváhagyása nélkül később a háttérben szerepet játszhatott az első Balkán-háború katonai szövetségének létrehozásában is. (Hartvig mellesleg a Ferenc Ferdinánd osztrák–magyar trónörökös halálát követő 1914-es júliusi válság idején szívrohamban hunyt el a Monarchia belgrádi követségén.) A pánszlávizmust hirdető orosz diplomata belgrádi jelenléte tehát tovább erősítette Péter király kedvezőtlen megítélését, akit pedig a brit sajtó egyre gyakrabban kiáltott ki Szentpétervár bábjának, felhánytorgatva, hogy a májusi merénylet idején fiai Oroszországban folytattak tanulmányokat.[19]

Ralph Paget, az Egyesült Királyság 1910 és 1913 között Belgrádban szolgálatot teljesítő követe is kulcsszerepet játszott a lealacsonyító és kedvezőtlen Szerbia-kép fenntartásában és „ápolásában”. A felső politikai köröket érintő korrupciós botrányokról, a politikai rendszer ingatagságáról, a kormányok gyors bukásairól írt követi jelentései mind alátámasztani látszottak a szerb dinasztia gyengeségével és a hadsereg túlzott befolyásával kapcsolatos véleményt. A követ a Karađorđević-ház tagjait fizikailag is alkalmatlannak tartotta az uralkodásra. Mivel a trónörökös, Sándor (Aleksandar) hosszabb ideig komoly betegséggel küszködött, a követ azzal számolt, hogy idő előtt el fog halálozni. (Bár a trónörökös felépült, fizikai hiányosságaival kapcsolatban Paget később is fenntartotta a kifogásait.) Belgrádi tevékenységének köszönhetően a diplomata kivívta Edward Grey külügyminiszter elismerését, s ezért 1913 nyarán helyettes államtitkárrá nevezték ki. London elégedettsége ellenére a valóságban Paget követi ténykedése több szempontból is hagyott kívánnivalót maga után. Ennek elsődleges oka az volt, hogy megbízatása alatt hazájában jottányit sem növekedett a Szerbia iránti érdeklődés. Különösebb lelkesedés és szándék hiányában nem törekedett ismeretei és tudása bővítésére, miközben a balkáni államra vonatkozó információforrása a fővárosra korlátozódott. Mindezek miatt a diplomata (és közvetve a brit külügyminisztérium is) elsiklott a szerb bel- és külpolitika valódi céljai, törekvései, erőfeszítései és eredményei felett. E mulasztásra és a belőle fakadó félreértelmezésekre a Balkán-háborúk világítottak rá: az első Balkán-háború kitörése előtt (1912) francia kölcsönökből tudatosan modernizálták a szerb haderőt, miközben a Karađorđević-dinasztia a színfalak mögött sikeres diplomáciai erőfeszítéseket tett egy olyan oszmánellenes katonai szövetség létrehozásáért, amelynek összesített csapatlétszáma felvette a versenyt bármelyik nagyhataloméval.[20]

Csapnivaló nemzetközi megítélése ellenére a Karađorđević-ház trónra lépésével új korszak kezdődött a Szerb Királyság történetében. Az Obrenovićok eltávolítását követően helyreállították az 1888-as alkotmányt, az első világháború előtt pedig Szerbia működő parlamentáris rendszerrel, modern pártszervezettel és politikai sajtóval rendelkezett, s majdnem általános volt a (férfi) választójog kiterjesztése. A politikai életet a szerb Radikális Párt uralta, de egyes katonai körök is befolyásosak maradtak, miközben az uralkodócsalád lépésről lépésre megerősítette pozícióit, s hatással volt a belgrádi külpolitika irányvonalára is. A Balkán-háborúkkal a Szerb Királyság nagyhatalmi segítség és beavatkozás nélkül kettőzte meg területi kiterjedését, ezzel regionális hatalommá lépett elő, nimbusza pedig a délszláv világban is megnövekedett.[21]

A Balkán-háborúk területi nyereségeit megelőzően Szerbia etnikai szempontból homogén állam volt, s az osztrák–magyar monarchiabeli délszlávokkal ellentétben alattvalói számára ismeretlen volt a többnemzetiségű közegre jellemző együtt- és egymás mellett élés. A népi kultúra és a középkori államiság mítosza köré font modern szerb nemzeti öntudat a központosított újkori polgári állammal párhuzamosan alakult ki. Ilyenformán a 19. század végére a szerb nemzettudatnak olyan erős és kiforrott elemei voltak, melyekhez határozott és tántoríthatatlan nemzeti törekvések kapcsolódtak. E nemzeteszme hajlott a kirekesztő kultúrnemzeti államépítésre, ahogy azt a koszovói és a macedóniai albánság példája is mutatta 1913 után. (Ekkor került Macedónia és Koszovó a Szerb Királyság fennhatósága alá.) A Balkán-háborús győzelmek részint annak az identitásában határozott, szilárd és erős szerb nemzetközösségnek tudhatók be, amely támogatásáról biztosította a kormányzó Radikális Párt terjeszkedő politikáját, s kivette részét a nemzeti hadsereg katonai erőfeszítéseiből.[22]

Bár a Balkán-háborúk idejére a nyugati közvélemény már határozottan oszmánellenes irányt vett fel – köszönhetően többek közt az 1870-es években zajlott bolgár, boszniai, szerb, majd az 1903-as macedón felkelésnek –, a szerb katonai sikerek nem változtatták meg a Szerbiáról kirajzolódott képet. 1913-as nagy-britanniai látogatásakor Ferenc Ferdinándot, Ausztria–Magyarország trónörökösét szíves fogadtatásban részesítették, míg a balkáni szláv állam szigetországbeli megítélését továbbra is az erőteljes ellenszenv és mély megvetés jellemezte. Összességében a Balkán-félszigetről kialakult elképzelések és érzések a brit oszmán- és oroszellenesség hozadékai voltak, a belgrádi államcsíny pedig – a régióval szembeni általános érdektelenség mellett – nemcsak jelentősen aláásta Szerbia presztízsét, hanem még a helyét is megkérdőjelezte a civilizált Európában. Maga a délszláv állam az első világháború előtt a Balkánnal kapcsolatban fennálló nyugati közömbösség iskolapéldája volt, miközben a félsziget behatóbb tanulmányozására, a regionális törekvések és események mögött meghúzódó szervezőerő megértésére, feltárására maroknyi nyugati szánt csupán időt.[23] E Szerbiáról is publikáló felettébb szűk szakértői gárdához tartozott Robert William Seton-Watson skót történész-publicista, aki az első világháború kitörése előtt már túllépett a leegyszerűsítő brit Szerbia-képen. A Karađorđević-korszak eredményeit is szem előtt tartva rádöbbent arra a veszélyre, melyet a területileg kibővült, regionális hatalommá váló Szerbia jelenthet az európai kontinentális nagyhatalmi erőegyensúlyra nézve abban az esetben, ha Ausztria–Magyarország képtelen lesz saját hatáskörében megoldani a délszlávkérdést.

A jugoszlávizmus útvesztői a dualizmus korában

A délszláv egység és szolidaritás eszméje, a jugoszlávizmus a 19. században formálódott ki arra a meggyőződésre alapozva, hogy a délszlávok különböző csoportjai – korabeli szóhasználattal törzsei – olyan kulturálisan és nyelvileg közel álló testvérnépek, melyek számára a nemzeti fejlődés és a megmaradás egy közös országban egyesülve biztosítható.[24] A jugoszlávizmus elsősorban a horvát nemzeteszme kialakításában működött mozgósító erőként. Maga a délszláv eszme a polgári nacionalizmus terméke volt, amely – az etnikai nacionalizmussal szemben – a közös politikai alapértékeket, politikai hitvallásokat és államszerkezeti jövőképet (és nem a kulturális vagy vallási azonosságot) határozta meg a nemzethez tartozás kritériumaként. A délszlávok által lakott régiók politikailag széttagolt területek voltak, melyeket rendkívül összetett etnikai-vallási és nyelvi mozaik jellemzett. A népesség kevertsége lehetetlenné tette az etnikai alapú határok meghúzását úgy, hogy az ne váltson ki ellenségeskedést az egyes nemzetiségek között. Ezért a politikai egyesülés polgári gondolata tűnt a legjobb megoldásnak a délszlávok egymással versengő etnikai-nemzeti kulturális törekvéseinek problémájára.[25]

A jugoszlávizmus az egymással vetélkedő nacionalizmusok között feszülő ellentéteket volt hivatott feloldani, hiszen feltételezte és megkívánta a különféle etnikai-kulturális nemzeti programok – a nagyhorvát és a nagyszerb eszmék – feladását az egyesült délszláv állam megteremtése érdekében.[26] Gyakorlatilag egy olyan mesterséges, „íróasztal mögött” kiformált nemzettudatról beszélhetünk, amely – elsődlegesen – a szerbség és a horvátság azonosságát hirdette, elejét véve az egyik nemzet uralmának a másik felett. Ugyanakkor egy délszláv egységállamban paradox módon egyszerre valósultak volna meg azok a nagyhorvát és nagyszerb ambíciók, melyek a horvát- vagy szerblakta területeket egyetlen határon belül kívánták egyesíteni. A jugoszlávizmus egyik legnagyobb rákfenéje abból eredt, hogy nem jelölte ki, a délszlávok melyik ága jogosult politikailag egységesíteni a „teljes jugoszláv nemzetet”. Ebből kifolyólag az első világháború kitörésekor a jugoszlávizmus egy kiforratlan, többé-kevésbé kidolgozatlan polgári nemzeteszme volt. Noha lefektette a szerbség és horvátság között a politikai együttműködés alapjait, az egyesülés megvalósítására, lebonyolítására vonatkozólag nem rendelkezett világos elképzelésekkel, gyakorlati megoldásokkal. Homályos, konkrétumokat mellőző elméleti elképzelései viszont utat engedtek a leendő közös állam alkotmányos berendezkedésével és közjogi viszonyaival kapcsolatos eltérő értelmezéseknek.[27]

A délszláv eszme az újkori horvát nemzeti gondolat három áramlatában jelent meg. A gyakorlatban az 1830-as évektől a horvát nemzeti megújulás egyik eszköze, formája volt. Illírizmusként ismert első hulláma a vélt vagy valós össznémet és magyar nemzeti törekvésekkel szemben a délszláv népek egyesülésében látta a nemzeti fennmaradás és fejlődés garanciáját. Az illír mozgalom ennek érdekében bontakozott ki Ljudevit Gaj horvát nyelvész és publicista révén, aki a délszláv népeket a történelmi illírek leszármazottjaiként azonosította. (Az ókori illír szállásterületek részben lefedték a délszlávok által lakott területeket.) Mozgalma a szóban forgó területek politikai egyesítését tűzte ki célul, ezért a délszlávok közötti kulturális és nyelvi egység megteremtésén munkálkodott. Gaj elképzelése szerint a szerb nyelvújító, Vuk Karadžić által sztenderdizált štokav dialektus válhatott volna az egyesült délszláv nemzet, az „illírek” közös nyelvévé, az illírré. Ennek érdekében a szerbség egésze által beszélt štokav nyelvjárást kívánta a horvát irodalmi és köznapi nyelvvé tenni. Ezt a dialektust a horvátok egy része, a szlavóniaiak beszélték, míg Zágráb környékén a kajkav, Dalmáciában és Isztriában pedig a čakav nyelvjárás terjedt el. (A délszlávok által beszélt nyelv – melyet Jugoszlávia 1990-es felbomlását követően ma már a nyelvészet boszniai–horvát–montenegrói–szerb nyelvként ismer – a több központú, azaz policentrikus nyelvek közé tartozik, ennélfogva egyidejűleg több sztenderdizált változata is használatos.)[28]

A jugoszlávizmus második hulláma az 1860-as években bontakozott ki, mikor a Habsburg Birodalom újjászervezésének kérdése napirendre került a bécsi udvarban. A horvátok és a szerbek azonosságát és egyenlőségét hirdető délszláv eszme ekkor ismét a nemzeti politika eszközévé vált a horvát különállás birodalmon belüli megteremtése érdekében. Fő szószólója Josip Juraj Strossmayer diakovári (Đakovo) püspök – a zágrábi Jugoszláv Tudományos és Művészeti Akadémia alapítója – volt, aki a Habsburg Birodalom föderalizálásával olyan jugoszláv államrész kialakítását vázolta fel, mely magába foglalta volna a birodalom délszláv alattvalói által benépesített összes területet. A délszláv szolidaritás erősítése érdekében a katolikus horvát és az ortodox szerb egyházak egyesülését is elképzelhetőnek vélte. A szlavóniai katolikus főpap a horvát–magyar kiegyezést (1868) követően – erősödő Habsburg-ellenes és oroszbarát nézetei miatt – elszigetelődött, miközben az első vatikáni zsinaton (1869–1870) a katolikus egyházzal is szembekerült, mivel elutasította a pápai tévedhetetlenség dogmáját. Ausztria–Magyarország létrehozása (1867) megpecsételte a jugoszlávizmus második hullámának sorsát, mivel az osztrák–magyar kiegyezés ellehetetlenítette a különálló délszláv államrész megvalósítását.[29]

A jugoszlávizmus harmadik és egyben utolsó hulláma a 19–20. század fordulóján bontakozott ki Dalmáciában, a horvát vállalkozó és értelmiségi polgárréteg körében, s a hagyományosan Habsburg-hű horvát szemléletet (ausztroszlávizmus) – ideiglenesen – magyarbarátsággal (hungaroszlávizmus) cserélte fel. A Budapest érdekeit kiszolgáló horvát bánok megosztó politikája évtizedekre elmérgesítette a horvát–szerb viszonyt Horvátországban. Az „új politikai irányvonal” (novi kurs) néven ismertté vált kezdeményezés a századelő osztrák–magyar politikai és gazdasági vitáiban lehetőséget látott Horvátország jogainak kiszélesítésére, valamint a horvát területek egyesítésére. (Dalmácia közjogi szempontból ekkor Ausztria részét képezte a Monarchián belül.) Az osztrák–magyar kiegyezés közjogi szerkezetét fenyegető parlamenti ellenzéki erők előretörése Magyarországon 1903 és 1905 között a pártviszonyok átrendeződését hozta magával. A változó magyarországi körülményekhez igazodva az „új politikai irányvonal” hívei sikeresen mozgósították, majd a Horvát–Szerb Koalícióban egységbe kovácsolták a horvát–magyar kiegyezéssel elégedetlen, vagyonosodó horvát és szerb polgárságot. A pártszövetség a magyarországi ellenzéki Függetlenségi és Negyvennyolcas Párt (a továbbiakban: Függetlenségi Párt) választási koalíciója mögött sorakozott fel a magyar belpolitikai válság (1905–1906) idején, miközben a horvát–magyar közjogi viszony újratárgyalására kapott ígéretet. Buzgalmuk, határozottságuk, eltökéltségük és választási győzelmeik nem pusztán a délszláv eszme újjáéledését jelentették. Tevékenységük által a délszlávkérdés közvetve csakhamar a Monarchia egyik legégetőbb megoldásra váró kihívásává lépett elő, ugyanis a monarchiabeli délszlávok nemzeti törekvése látható fenyegetéssé vált Ausztria–Magyarország egységére nézve.[30]

Az osztrák–magyar közjogi vita és a horvát–magyar viszony kérdései

Az osztrák–magyar kiegyezés (1867) olyan államközi, azaz közjogi megoldást jelentett a felek több évtizedes konfliktusának feloldására, mely a Habsburg Birodalom belső szerkezetét két egyenlő államrészre bontotta. A kétközpontú (dualista) alkotmányos-politikai berendezkedés Ferenc József és a korabeli magyar politikai elit egy része közötti – kölcsönös engedményekre épülő – megbékélés eredménye volt, amelynek nyomán létrejött Ausztria–Magyarország.[31] Az új államszerkezet az osztrák és a magyar parlament által elfogadott kiegyezési törvényekkel alakult ki. A törvényalkotók azonban nem biztosítottak elegendő időt egy efféle fajsúlyos törvénytervezet megvitatására sem a tágabb politikai közvélemény, sem a parlament számára. A valódi vita elmaradása a kiegyezési törvények vonatkozásában nyitva hagyott több olyan jelentős, a közjogi államszerkezettel kapcsolatos kérdést, melyeket tisztázni kellett volna ahhoz, hogy a két államrészből álló dunai monarchia teljesen hatékony politikai egységként tudjon működni az elkövetkezendő évtizedekben.

A kiegyezési törvények ilyen formában lehetővé tették a különböző értelmezéseket, sőt szövegbeli eltérés is volt a különböző nyelvű verzióik között. A magyar nyelvű szövegváltozat a némethez képest és a jogi nyelvezet szemszögéből homályosan körülírt kitételeket, betoldásokat is tartalmazott, amelyek fenntartották a Magyar Királyság számára a különálló hadsereg felállításának, valamint a korlátozottan önálló külpolitika folytatásának lehetőségét. A közös uralkodó és az államszövetség közös minisztériumai mellett a kiegyezés magyar olvasata feltételezte, hogy az alkotmányos különállással rendelkező Magyar Királyság az Osztrák Császársággal teljesen egyenjogú és egyenrangú. Az osztrák értelmezés azonban a dualista államszervezet ellenére mindkét országrészt alárendeltnek tekintette azzal a Habsburg-dinasztiával szemben, amely képzetükben önmagában is az erős, egységes és „osztrák” jellegű birodalom jelképe volt. A dualizmus korának évtizedei alatt a kiegyezési törvények eltérő értelmezése, közjogi ellentmondásai az idő előrehaladtával elmélyítették az ellentéteket, politikai összetűzéseket Ausztria és Magyarország között. Ez kiváltképp akkor vált hangsúlyossá, mikor az egyik oldal kormánya, parlamentje tudatosan arra kívánta használni a kiegyezési törvények számára megfelelő szövegértelmezését, hogy jogköreit szélesítse, vagy továbbiakat formáljon saját országrésze számára. Összességében e politikai viták közvetlenül nem jelentettek veszélyt a Monarchia egységére mindaddig, míg azok a kiegyezési törvényekből következő és a belső erőegyensúlyt megteremtő duális berendezkedést nem kívánták meghaladni vagy felülírni.[32]

Az osztrák–magyar kiegyezés az uralkodó, Ferenc József és a Deák Ferenc köré tömörülő szűk politikai csoport közötti kompromisszumos „magánegyezségből” született meg, s így annak szövegezésében, közjogi tartalmának alakításában sem az osztrák, sem a magyar parlament nem vett közvetlenül részt. Deákék több olyan hagyományos, a korban részint már idejétmúltnak tekinthető feudális eredetű és jellegű politikai elemet megtartottak, amelyek az uralkodó alkotmányos jogosultságait erősítették. Ez a gyakorlatban azt jelentette, hogy a kiegyezés után a középkori Magyar Királyság korára visszavezethető számos olyan uralkodói előjog, felségjog is tovább élt a magyar polgári államban, melyeknek a korlátozott népszuverenitásra – azaz szűk választójogra – épülő alkotmányos monarchia politikai rendszerében kevés keresnivalójuk lett volna. Mindezek révén a király legfőbb hadúrként megtarthatta a hadsereg felett gyakorolt teljhatalmát: joga volt többek közt hadat üzenni vagy békét kötni a bécsi és a budapesti parlament jóváhagyása nélkül. Eközben a magyar állam hadügyekben élvezett jogköre a kiegyezés előtti szinten maradt, mikor is a rendi országgyűlés szerepe az újoncmegajánlásra – a katonának újonnan besorozandó létszámának jóváhagyására – korlátozódott. További archaikus jegyek köszöntek vissza a közös államügyek minisztereivel kapcsolatban is, mivel a valóságban ők tevékenységükről az uralkodónak tartoztak felelősséggel és elszámolással, miközben a parlamenti küldöttségek felügyeleti, ellenőrzési hatásköre a jelentések, beszámolók meghallgatásán túl a (gyakorlati következményeket nélkülöző) szavazásban merült ki. Egyes esetekben a kiegyezési törvények szövege nem kellő pontossággal definiálta a királyi előjogok alkotmányos korlátait, miáltal megbontotta a hatalommegosztás egyensúlyát, s azt az uralkodó irányába billentette a magyar kormánnyal és parlamenttel szemben. A legszembetűnőbb esetek között találjuk az Országgyűlés berekesztésére és feloszlatására vonatkozó, tág keretek közt értelmezhető uralkodói jogot, de a magyar király kiterjedt vétójoggal rendelkezett a törvényhozás folyamatát illetően is, amelynek jómaga – a végrehajtó hatalom egyik birtokosa – szintén részese lehetett törvénykezdeményezési joga által. Efféle alkotmányjogi „hiányosságok” közepette a magyar parlament tevékenysége, eredményessége a dualizmus korában az uralkodó és az Országgyűlés viszonyának függvénye volt. Mindezt tetézte, hogy – a dualista államszerkezettől függetlenül – az osztrák–magyar kiegyezést követően a Habsburg-uralkodócsalád és az udvari arisztokrácia egyéb tagjai a katonai felső vezetésben megtartották hagyományos szerepüket és pozícióikat, s így informálisan jelentős mértékben befolyásolhatták az uralkodói döntéshozatalt.[33] Maga a tény, hogy Ausztria–Magyarország létrehozása nem egy széles körű, az uralkodó, valamint az osztrák és a magyar parlament között megszületett politikai kompromisszum eredménye volt, alapot szolgáltatott a kiegyezési törvények érvényességét megkérdőjelezők számára. Ezek a körök az 1867-ben kialakított új államszerkezettel a kezdetektől elégedetlenek voltak, s a politikai palettán a közjogi rendszer újratárgyalásának igényével léptek fel.

Kétségtelen, hogy a kiegyezési törvények ratifikálásának pillanatától a dualista rendszerrel szembeni ellenérzések, kifogások és bírálatok az osztrák, a magyar és a horvát politikai körökben egyaránt megjelentek, noha az elégedetlenség forrása eltérő nemzeti, politikai és gazdasági törekvésekre, sérelmekre vezethető vissza. Ausztria esetében az elitnek egy idő után elege lett a gazdasági kiegyezés folytonos megújításából. Utóbbi a vámunió és a külkereskedelmi kérdések, továbbá a közös kiadások – osztrák–magyar egyezkedéssel, alkudozással egybekötött – tízévenkénti kötelező újratárgyalását jelentette. Gazdasági és költségvetési téren az osztrák politikai körök kifogásolták, hogy a dualizmus idején Magyarországra csupán a közös kiadások 30-35 százaléka esett, miközben a két országrész elvileg azonos státusszal rendelkezett. (E százalékarányokat a gazdasági fejlettség foka alapján határozták meg.) A tízévenként sorra kerülő egyezkedésben az osztrák és a magyar fél összekülönbözött a vámpolitikán – Budapest rendszerint egyes agrártermékek behozatali vámját magasan tartotta volna –, így a gazdasági kiegyezés Ausztriában pár évtized elteltével mindjobban a magyar „dominancia” jelképévé vált. Ennek eredményeként a 20. század elejére megerősödtek a birodalmi központosítást követelő hangok; e folyamat keretében az osztrák politikai körök közvetve Bécs nagyobb szerepének visszaállítását szorgalmazták.[34]

A dualista rendszer legmagasabb rangú kritikusa és legbefolyásosabb opponense maga Ferenc Ferdinánd trónörökös volt. A Habsburg-főherceg körül tömörülő úgynevezett Belvedere-kör – a trónörökös személyes agytrösztje – egy olyan politikai reformprogram összeállításán dolgozott, amelynek megvalósítását trónra lépésekor Ferenc Ferdinánd azonnal, különösebb időveszteség nélkül, céltudatosan és határozottan megkezdhette volna. E válogatott tanácsadókból álló munkacsoport igazodott a trónörökös véleményéhez és kívánságaihoz. Reformjuk így a kétközpontú államszerkezetet egy központosított szövetségi állammal váltotta volna fel. A föderatív birodalmi elképzelés kidolgozói etnikai alapon területi autonómiát biztosítottak volna a különböző nemzetiségek, nemzetek számára, ezzel – véleményük szerint – kielégítve politikai törekvéseiket. A tervezet a közös központi birodalmi szervek hatáskörét megerősítette, az uralkodó szerepvállalását, „politikai atyáskodását” pedig növelte volna a dunai monarchia vezetésében. A Belvedere-kör reformgondolata egyértelműen a magyar politikai elit vélt túlhatalmának, kivételes helyzetének megszüntetését vetítette előre, e folyamatnak pedig része lett volna, hogy a Magyar Királyság politikailag összefüggő területét a szövetségi államszerkezet megvalósítása érdekében nagyobb államrészekre bontják. A trónörökös rossz szemmel nézte Magyarország alkotmányos jogosítványait; a magyar elit „dominanciájában” a birodalom gyengeségét látta, s politikai programját köntörfalazás nélkül a dualizmus felszámolására építette. Ennélfogva Ferenc Ferdinánd és a magyar politikai körök viszonya elmérgesedett, így magyar részről a trónörökös erőszakos halálát (1914) követő országos gyász sem volt teljesen őszinte.[35]

A kiegyezés törvényességét Magyarországon is minduntalan újra megkérdőjelezték arra hivatkozva, hogy az Országgyűlés összetétele 1867-re már nem fejezte ki kellően az aktuális „népakaratot”. Következésképp az 1865-ben megválasztott Országgyűlésnek – amely olvasatukban az 1848-as alkotmányos berendezkedés visszaállítását volt hivatott kialkudni a Habsburgokkal, s a választásokon erre kapott megbízást – „nem volt felhatalmazása” rá, hogy olyan, az ország jövőjére és a nemzet sorsára nézve meghatározó horderejű döntést hozzon, mint amilyen a dualista rendszer megteremtése. Deák Ferenc azonban úgy vélte, hogy az 1865 és 1867 közötti rövid időszak külpolitikai eseményei – a részben megvalósult német egység, a Habsburgok katonai veresége és gazdasági problémái – kiváló lehetőséget teremtettek az uralkodóval való alkudozásra és a birodalom átrendezésével kapcsolatos magyar politikai elképzelések megvalósítására. Az 1848 áprilisában kialakított rövid életű magyar polgári állam jogosítványaiból annyit adott fel, amennyi 1867 után lehetővé tette egy működőképes, politikailag, katonailag és gazdaságilag stabil birodalom kialakítását. Parlamenti többséggel a háta mögött Deák megszerezte a magyar Országgyűlés támogatását a kiegyezési törvények elfogadásához. Az államférfi kiegyezés melletti érveit és gondolatmenetét az elkövetkezendő évtizedekben többen kétségbe vonták Magyarországon: az 1848-as állami jogosítványokhoz képest abban önkéntes „jogfeladást” láttak, s megkérdőjelezték, hogy az 1867-es közjogi, illetve gazdasági kiegyezés elegendő jogot és önállóságot biztosított-e a magyar kormánynak, valamint a parlamentnek ahhoz, hogy kellő ráhatással lehessen az országot is érintő birodalmi ügyekre. Nem látták továbbá azokat az alkotmányos garanciákat, amelyek megakadályozták volna, hogy Magyarország a jövőben alárendelt helyzetbe kerüljön Ausztriával vagy az uralkodócsalád akaratával szemben. Az úgynevezett közjogi kérdés – vagyis az 1867-es rendezéssel kapcsolatban felmerült kételyek és kifogások – a kettős monarchia fél évszázada alatt mindvégig a politikai vita legjelentősebb visszatérő eleme maradt Magyarországon.[36] A közéleti disputa azonban a dualista berendezkedéssel és az ország belső állapotával, viszonyaival kapcsolatban több olyan meghatározó, kulcsfontosságú problémát is felszínre hozott, mint amilyen a hadügyi és a nemzetiségi kérdés, valamint a társadalmi és a választójogi reformok ügye volt.

A dualizmus korának első három évtizedében a kiegyezés legelszántabb védelmezője és támogatója az a magyar Szabadelvű Párt volt, amelyik 1875-ben a Deák-párt és a mérsékelt ellenzék összeolvadásából jött létre. A harminc éven keresztül valódi vetélytárs nélkül kormányzó politikai erő hatalmát többek közt a többségi elvű (azaz területi alapú) választójogi törvény módosítása és a választókerületek átszabása alapozta meg. Az előbbi magas vagyoni cenzushoz kötötte a szavazati jogot, így az 1848-as áprilisi törvényekhez viszonyítva is leszűkítette a szavazók körét, az utóbbit pedig a dualizmuspárti szabadelvű kormány igényeihez igazították. A szavazásra jogosultak szűkre szabott köre egyes kerületekben lehetőséget biztosított a választások különböző eszközökkel (etetés-itatás, lekenyerezés, fenyegetés) történő manipulálására, hisz könnyen elérhetővé tette a választókat. (A brit alkotmányos monarchia korai történetének egyébként hasonló „gyermekbetegségei” voltak, a rendszer politikai fejlődése azonban egy idő után kiküszöbölte azokat.) Emellett az igazságszolgáltatást is úgy alakították át, hogy támogassa az erős és stabil végrehajtó hatalmat megtestesítő központi kormányszerveket. E politikai lépéseknek alkalmanként a magyarországi nemzetiségek is kárvallottjai lettek, mivel az erős központi kormányzat megvalósítása érdekében egyes politikai és kulturális jogaikat figyelmen kívül hagyták vagy korlátozták olyan döntésekkel, amelyeket a magyar nemzet és a magyar állam érdekeiként tüntettek fel, ám a gyakorlatban a dualista államszerkezet fenntartását szolgálták.[37]

A 20. század hajnalára végül a magyarországi ellenzéki pártok komoly és látható összeütközésbe kerültek a Szabadelvű Párttal: az előbbieknek a kiegyezés kiigazítására vonatkozó követelése – főleg a nagyobb gazdasági függetlenség, választójogi és hadügyi reform esetében – egyre hangosabban és határozottabban került szembe az utóbbi azon tántoríthatatlan eltökéltségével, hogy megóvja a dualista berendezkedést.[38] Az időszak egyik központi kérdése – dualizmuspárti és dualizmusellenes szemszögből is – az úgynevezett véderővita kapcsán rajzolódott ki. Ez utóbbi a Magyarországon állomásozó közös birodalmi haderővel, a Császári és Királyi Hadsereggel kapcsolatban merült fel. Az uralkodói felségjogok révén a hadsereg irányítása Ausztria–Magyarország esetében a közös császár-király kezében maradt, így a katonai vezetők elméletben a magyar kormányzattól függetlenül tevékenykedhettek az ország területén, hiszen elszámolással és felelősséggel csak az uralkodónak tartoztak. A kormánypártot adó szabadelvűek a hadügy esetében főleg a hadvezetés magyarországi nemzetiségekkel szembeni atyáskodó, pártfogoló magatartását, hozzáállását nehezményezték. Ez utóbbi elsősorban abban merült ki, hogy a hadvezetés a helyi alakulatoknál részben megengedte a nemzetiségi nyelv használatát. A szabadelvűek azonban ezt az ország egységére nézve veszélyes, a természetes beolvadást gátló megoldásnak találták. Az 1848–1849-es magyar szabadságharc keserű tapasztalata ugyanis az volt, hogy a törvényes magyarországi politikai változások megfékezése érdekében a Habsburgok a nemzetiségeket és a birodalmi hadsereget használták fel. A dualista berendezkedés bizonyos olvasata szerint Magyarország a közös „Habsburg-haderőtől”, közvetve pedig a dinasztiától függött. Az ország katonai kiszolgáltatottsága és sebezhetősége ezáltal növekvő aggodalmat keltett a politikai elit körében.[39]

A témát különösen az ellenzék karolta fel azzal érvelve, hogy az uralkodó hadsereg felett gyakorolt teljhatalma sérti Magyarország birodalmon belüli alkotmányos különállását. E politikai oldal követői arra is emlékeztettek, hogy az efféle korlátlan és egy kézben összpontosuló hatalom korábban eszközként szolgált a nyílt vagy bújtatott birodalmi központosítási kísérletekhez, ami – még ha csak időszakosan is – a Magyar Királyság különállásának részleges vagy teljes felszámolásához vezetett. A kellő alkotmányos garanciát az elsősorban Budapestnek felelős, számonkérhető, önálló magyar haderő megteremtésében látták. Az ebbe az irányba megteendő első lépést pedig az jelentette volna, ha a Magyarország területén állomásozó összes alakulatnál bevezetik a magyar vezényleti nyelvet. A magyar elit egy részének e törekvése azonban eleve kudarcra volt ítélve, mivel Ferenc József határozottan kitartott a közös hadsereg egysége mellett, s bármiféle megosztó elemet vagy jelleget elutasított. A Császári és Királyi Hadseregre az uralkodó a birodalmi egység legfontosabb tartóoszlopaként tekintett, megbontásával, részekre osztásával pedig csökkenhetett volna a katonai hatékonyság. A közös haderő ügyét utóbb a katonaság korszerűsítésének kérdése tovább bonyolította. A 19–20. század fordulóján kibontakozó európai fegyverkezési verseny miatt Ausztria–Magyarország is lépéskényszerbe került, kiváltképp, mert nyilvánvalóvá vált, hogy a katonai modernizáció tekintetében a birodalom több területen is elmaradt más nagyhatalmaktól. A hadsereg korszerűsítése halaszhatatlan üggyé lépett elő, ám a kérdést a magyarországi ellenzék nem szégyellte zsarolási alapként felhasználni arra, hogy Ferenc Józsefet rábírja a kiegyezés kiigazítására. Az ellenzék képviselői elszántságukat a századelő éveiben azzal nyomatékosították, hogy többféle módon is akadályozták a parlament döntéshozatalát (vagyis a szavazásokat). Ehhez többek közt azzal az eszközzel éltek, hogy hosszú órákon át tartották parlamenti felszólalásaikat, így az ülésnap gyakorlati vita, eszmecsere nélkül zárult. A hosszú beszédek következtében a törvénytervezetek elfogadása is elhúzódott, s így a hadkiegészítési törvényt – amellyel Ferenc József a hadsereg létszámának növelését kívánta elérni – sem sikerült keresztülvinni az Országgyűlésen. Mi több, az ellenzék ebbéli obstrukciós taktikája miatt egy alkalommal a parlament nem tudta időben elfogadni a következő évi költségvetést sem. (Márpedig a magyar költségvetés részét képezte az a kiadás is, melyet a közös ügyekre – így a közös hadsereg fenntartására – fordítottak. Az ellenzéki taktika ilyenformán közvetve a birodalom biztonságára is veszélyt jelentett.)[40]

A dualizmust védelmező Szabadelvű Párt a haderő kérdésén túl a birodalmon belül nagyobb gazdasági önállóságot követelő ellenzéki hangok miatt is nyomás alá került. A 20. század elején alapított ipari és mezőgazdasági egyesületek a határozottabb protekcionista, azaz védekező gazdaságpolitika igényével álltak elő. Közben egyre gyakrabban merült fel a közös osztrák–magyar vámunió felmondásának lehetősége is, miáltal – a független vámpolitika révén – eredményesebben meg lehetett volna védeni a magyarországi piacokat és gazdasági érdekeket. E követelések hamar visszhangra találtak az ellenzéki pártok körében, amelyek közül főleg a Függetlenségi Párt vált az önálló vámterület és a különálló nemzeti bank megteremtésének szószólójává. Mindezzel párhuzamosan Ferenc Ferdinánd trónörökös nyíltan „magyarellenes” elképzelései is feladat elé állították a magyar elitet. Az uralkodó idős kora miatt készülni kellett a Ferenc József utáni korszakra, s Magyarország birodalmon belüli helyzetének megerősítése a politikai elit soraiban egyre többek számára tűnt józan és szükséges lépésnek. Ilyen körülmények közepette a Szabadelvű Párt vezető változásellenes, dualizmuspárti politikusainak – például Tisza Istvánnak és Khuen-Héderváry Károlynak – már nemcsak a harsány, de még nem egységes ellenzékkel kellett megvívnia a politikai csatákat, hanem immár saját pártjuk mérsékelt szárnyával is, amelynek tagjai hajlandónak mutatkoztak együttműködni a mérsékelt ellenzékkel a magyar birodalmi pozíciók megerősítése és a kiegyezés „továbbfejlesztése” érdekében.[41]

1905-re a Függetlenségi Pártnak, a Szabadelvű Pártot elhagyó disszidenseknek és több kisebb ellenzéki tömörülésnek sikerült közös választási szövetséget kötnie a Szabadelvű Párt hosszan tartó kormányzatának megtörésére és a dualista államkeret módosítására. A Koalícióként is ismert széles körű választási pártszövetséggel a radikális nacionalisták, a mérsékelt konzervatívok és a politikai opportunisták csoportjai kerültek egy politikai közösségbe. A Szabadelvű Párt társadalmi konzervativizmusával szemben az egyesült ellenzék hangadói nyíltan mélyreható társadalmi-politikai reformokat ígértek. A szövetség több politikusa hitt benne, hogy Magyarország számottevő átalakításával egyfajta „keleti Svájc” teremthető meg a Kárpát-medencében. E személyek kiálltak az általános (férfi) választójog bevezetése mellett, ezt ugyanis eszköznek tekintették arra, hogy megerősítsék az ország birodalmon belüli helyzetét.[42] Bár a Koalíció 1905-ben és 1906-ban is győzelmet aratott, a választások kimenetele végül nem a reformok időszakának, hanem egy elhúzódó alkotmányos kormányzati válságnak a kezdetét jelentette Magyarországon. A kialakult politikai patthelyzetet Ferenc József és a Koalíció elnyúló taktikázása, helyezkedése, hatalomjátéka és erőfitogtatása jellemezte.

A pártszövetség választási győzelme ellenére Ferenc József 1905-ben nem volt hajlandó kinevezni Kossuth Lajos fiát, Kossuth Ferencet miniszterelnökké. Helyette az uralkodó akaratának megfelelően a pártonkívüli Fejérváry Géza vezetésével állt fel egy olyan átmeneti kormány, amelyet a Koalíció által alkotott parlamenti többség alkotmányellenesnek és törvénytelennek tekintett.[43] Nyomásgyakorlásként és a Koalíció választási ígéreteinek mérséklése érdekében az új belügyminiszter, Kristóffy József – az uralkodó tudta és jóváhagyása mellett – taktikai okokból felvállalta az általános (férfi) választójog bevezetésének kérdését, majd tárgyalásokba bocsátkozott az addig parlamenten kívüli tömegpártként létező Magyar Szociáldemokrata Párttal. Mindezzel párhuzamosan a kormányzati válságot jellemző hatalomjátékában a Koalíció az osztrák- és részint Habsburg-ellenes Horvát–Szerb Koalícióval kezdett taktikai együttműködésbe, nyíltan felvállalva a délszlávok egyes ügyeit, valamint ígéretet téve bizonyos horvát sérelmek orvoslására.[44]

Ilyen körülmények közepette 1906 februárjában Ferenc József királyi előjogával élve feloszlatta az Országgyűlést, és három hónapon belül új választásokat írt ki.[45] Időközben a Koalícióhoz tartozó politikai szereplők többsége felülvizsgálta a választójog kiterjesztésével kapcsolatos álláspontját. Mivel a választójogi reform az alacsonyabb társadalmi osztályokhoz tartozókat és az országos számarányukhoz képest a parlamentben addig jelentősen alulreprezentált nemzetiségieket juttatta volna képviselethez és közvetve politikai hatalomhoz, visszakoztak a reformok terén. Az általános választójog bevezetésével szemben– a munkásság politikai képviseletén túl – a vidéki mezőgazdasági népesség érdekeit és a földosztást felvállaló agrárpártok okozta kihívást hozták fel kifogásként. A Koalíció tagjai szintén nehezményezték, hogy ha a népességarányosabb szavazás következtében a nemzetiségi képviselők megjelennek a politikai palettán, akkor eltűnt volna a magyar elsőbbség (politikai vezető szerep), s így hosszabb-rövidebb távon Magyarország olyan „nemzetiségi” és tartományi szerkezetű széttagolt állammá alakult volna át, mint a Lajtán túli Ausztria. Összességében azt a következtetést vonták le, hogy a választójogi reformok kezelhetetlen és irányíthatatlan társadalmi-nemzeti problémák sorát idéznék elő, s ezért kihátráltak az elképzelés mögül. Második választási győzelmük után, 1906 áprilisában a Koalíció vezetői titkos háttéralkut kötöttek Ferenc Józseffel, s ennek keretében végül lemondtak mélyreható gazdasági és katonai jellegű követeléseikről is.

Az uralkodó és a választási pártszövetség között megkötött titkos egyezség révén a közjogi állapotok, azaz a dualista államszerkezet érintetlenül maradt, és a gazdasági kiegyezés megújítására is sor került az osztrák féllel, a Császári és Királyi Hadsereghez pedig a megszavazott (emelt) létszám szerint megérkeztek az újoncok. A Koalíció hatalomra kerülése tehát az eredeti politikai célok, reformtervek és elvek feláldozásával valósult meg. A korábbi hangzatos és ambiciózus választási ígéreteket csakhamar üres hazafias témákkal pótolták, s politikai kommunikációjukból a hangsúly a dinasztiával folytatott csatározásról mindinkább a magyarországi nemzetiségekre került át. A meghiúsult, elodázott szociálpolitikai változások azonban a 20. század elejére mozgósították és radikalizálták a társadalmat, miközben a Koalíció erőszakosan magyarosító politikai kísérlete tovább erősítette a nemzetiségi mozgalmakat és az irredentizmust. Az 1905–1906-os kormányzati válság nyílt veszélyt jelentett a dualista állam alapjaira nézve, valamint felfedte az Osztrák–Magyar Monarchia gyengeségeit is,[46] amelyek közül a délszlávkérdés vált a leginkább ismertté Európában.

A Horvát–Szerb Koalíció és a délszláv eszme megújulása

A délszlávok egymás közti viszonyát a magyar–horvát kapcsolatok tükrében kell vizsgálnunk ahhoz, hogy megérthessük, e kérdésnek milyen fontos aspektusai voltak a Monarchia vonatkozásában. Az osztrák–magyar kiegyezés meghatározó hatást gyakorolt a Horvátország és Magyarország közötti közjogi viszonyra is, és az évszázados alkotmányos „társországi” egyenlőséget az utóbbi javára billentette. Az új dualista struktúrában Magyarország politikailag újraegyesült Erdéllyel és Horvátországgal, az osztrák elit pedig szabad kezet adott a magyar kormánynak a délszlávok ügyében. Ennek következtében a Habsburg-dinasztia a horvát–magyar alkotmányos viszonnyal kapcsolatban a magyar politikai elit elképzelését tette magáévá, s elfogadta az 1868-as horvát–magyar kiegyezést, így a hivatalos nevén Dalmát–Horvát–Szlavón Királyság külön territóriummal rendelkező politikai nemzet lett. Horvátország vezetőjét, a bánt, a magyar kormány nevezte ki, aki ez utóbbinak tartozott felelősséggel, míg a horvát országgyűlés, a szábor, széles körű, de korlátozott jogkörrel rendelkezett, a belügyek, az igazságügy és a közigazgatás esetében viszont önkormányzati jogokat gyakorolt Horvátország területén. Eme önkormányzati jogok ellenére – melyeket a korban az írek és a csehek is megirigyeltek volna – a délszláv királyság mind gazdasági, mind politikai értelemben alávetett szerepbe került Magyarországgal szemben.[47]

A dualizmus korának bánjai – Khuen-Héderváry Károly kinevezésével (1883) kezdődően – a budapesti székhelyű magyar kormányzat igényeinek megfelelően igazgatták Horvát–Szlavónországot. Khuen-Hédervárytól a Szabadelvű Párt a dualista államszerkezet horvátországi megszilárdítását várta, s a bán ebben egyáltalán nem okozott csalódást. A horvátországi szerbek, valamint a „magyarón”, azaz magyarbaráttá avanzsáló horvát Nemzeti Párt révén olyan stabil hatalmi rendszert épített ki, amely bő két évtizeden keresztül megingathatatlanul működött. Az 1868-ban megkötött horvát–magyar kiegyezési törvények alapján a horvát szábor negyven képviselőt[48] delegálhatott a magyar Országgyűlésbe. Megbízatásuk a szábor újraválasztásáig tartott, feladatuk elméletben a horvát érdekek képviselete lett volna, de a helyi arisztokrácia javát tömörítő Nemzeti Párt (Narodna stranka) a horvát igények helyett a magyar kormánypárt óhajainak megfelelően szavazott Zágrábban és Budapesten egyaránt. A Szabadelvű Párthoz való idomulásukat kiválóan mutatja, hogy a horvát képviselők 1905 előtt alig tizenhét alkalommal kértek szót a magyar Országgyűlésben, és – anyanyelvű felszólalási joguk ellenére – mindig magyar nyelven nyilatkoztak meg. A horvát nemzeti érdekek védelmének hiányát a magyar ellenzék is gyakran szóvá tette. A horvát–magyar kiegyezési törvények révén Horvátország korlátozott állami léttel rendelkezett, de gazdasági és politikai tekintetben Magyarországtól függött.[49]

A báni rendszer kiépítése és fenntartása érdekében Khuen-Héderváry megnyerte a horvátországi szerbek támogatását is, szerbbarátsága pedig Ausztria–Magyarország Szerbiát patronáló külpolitikájában is megnyilvánult. A Monarchiának az 1903-ig uralmon lévő szerb Obrenović-dinasztiával ápolt kiváló kapcsolata önmagában is ösztönzője volt a horvátországi (és magyarországi) szerbek kormányhű magatartásának. A Khuen-Héderváry-korszakban a szerbség meghatározó befolyásra tett szert Horvát–Szlavónország politikai és hivatali életében. A társadalmi arányokhoz képest számottevő mértékben megnőtt a közülük a közigazgatásban foglalkoztatottak részaránya, sőt a zágrábi szábor 1887-ben a szerbet hivatalos nyelvként, a cirillt pedig hivatalos írásmódként ismerte el. A szintén 1887-ben elfogadott új választójogi törvény megemelte a vagyoni cenzust, a horvát közigazgatásban alkalmazott polgárokat viszont automatikusan szavazati joghoz juttatta. Számszerűsítve 1910-ig a szavazati joggal rendelkezők aránya a lakosság alig 2 százalékára, mintegy 51 ezer alattvalóra szűkült, ezzel együtt viszont jelentős számú szerb nemzetiségű polgár nyert választójogot. (1910-ben, a választójog kiszélesítésével 260 ezer állampolgár jutott szavazati joghoz, ami Horvátország lakosságának körülbelül 10 százalékát tehette ki.) A Khuen-Héderváry-féle választójogi törvény ekképp sokáig záloga maradt a dualista rendszer, továbbá a magyar–horvát közjogi viszony zavartalan fenntartásának. A szerbeknek a közigazgatásban és a száborban megvalósuló felülreprezentáltsága évtizedekre megmérgezte a szerb–horvát kapcsolatokat, mivel a horvát ellenzék a báni rendszer iránti gyűlöletet a szerb népességre vetítette ki. A két évtizedes báni uralomnak elválaszthatatlan elemét képezte az „oszd meg és uralkodj”-elv alkalmazása.