Jessica Gilmore

Happy End

Gina Wilkins

Adj esélyt a boldogságnak!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jessica Gilmore, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A ROMANA 733. eredeti címe: Honeymooning with Her Brazilian Boss

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Gina Wilkins, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Romana 732. eredeti címe: The Road to Reunion

(Harlequin Silhouette Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Halász Kriszta

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 733-734. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-427-8

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jessica Gilmore

Happy End

1. FEJEZET

– Most már hagyd abba, Hatty, és gyere!

Harriet Fairchild felnézett a számítógépe képernyőjéről. A feje zúgott a sok számtól, táblázattól, tervezettől. Rámosolygott a barátnőjére, aki az ő régi kis íróasztala mellett állt türelmetlenül.

– Ezt még be kell fejeznem, aztán jövök. Csak öt perc, és elkészülök, ígérem.

– Tíz perce is ezt mondtad – felelte Amber. – A vendégeink negyedóra múlva megérkeznek, és még semmit sem csináltunk. A táblázatok megvárnak.

– Ahogyan minden más is, amit még nem végeztem el. Felfoghatatlan, milyen lemaradásban vagyok, pedig még meg sem nyitottuk az ügynökséget.

Harriet elmentette a dokumentumokat, becsukta a laptopját, és felsóhajtott, de csak halkan, hogy Amber meg ne hallja. Az új üzlettársai, akik egyben a legjobb barátnői is, nagyon megértőek voltak, amikor a beteg édesapjához kellett utazgatnia. A Happy End ügynökség azonban nemsokára megnyitja kapuit, ezért a teljes csapatnak készen kell állnia az elegáns chelsea-i házban, amelyben most élnek, dolgoznak és álmokat szőnek egyszerre.

– Még mindig nem hiszem el, hogy ez igaz! – Amber izgatottan fel-alá járkált, miközben Harriet eltette a laptopját. – Mármint hogy valóban megcsináltuk.

– Ott még nem tartunk. Előbb ügyfeleket kell szereznünk.

Harriet szokás szerint igyekezett józan maradni, de benne is munkált az izgalom.

– A mai este éppen arról szól, hogy a cégünk megkezdi a működését. Meglátod, holnaptól több dolgunk lesz, mint amennyivel elbírunk.

– Megoldjuk. Emilia rendezvényszervezői tehetségével és Alex marketinges tapasztalataival csakis sikeres lehet a nyitórendezvényünk. Ha pedig mégsem lesz az, egy teljes hétig elélhetünk a megnyitóra készített szendvicseken és pezsgőn.

Harriet követte Ambert az újonnan kialakított fogadótérbe, ahol már várta őket az ügynökség két másik társalapítója. Miután Harriet odalépett hozzájuk, Emilia végre eldurrantotta a pezsgőt, Alexandra pedig egy poharat tartott a palack alá. Miután megtelt, mosolyogva odanyújtotta Harrietnek.

– Köszönöm. – Emilia a többieket is kiszolgálta, és a négy barátnő koccintott. – Igyunk a valóra váló álmokra és a tartós szerencsére! – mondta Harriet.

– A tartós szerencsére! – ismételte meg Emilia.

– És az álmainkra! – csatlakozott hozzá Alexandra.

– Négyünkre! – A derűs természetű Amber mosolya az egész helyiséget beragyogta. – Összehoztuk, és én nagyon büszke vagyok magunkra – mondta, és hálásan Alexandrához fordult: – Neked köszönhetően, Alex, még hamarabb is, mint terveztük.

A magas, vékony Alexandra megrázta a fejét.

– Valójában a keresztanyámnak köszönhető. Ő hagyta rám ezt a házat. Nélküle az álmaink még mindig csak álmok lennének.

– Akkor igyunk a csodás keresztanyádra!

Amber újra magasba emelte a poharát, és a kis csapat tiszteletteljes köszönetet mondott. Tudták, hogy nagyon szerencsések. Alexandra örökségének hála nemcsak hamarabb nyithatják meg az ügynökségüket, de a lakbér és más költségek miatt sem kell aggódniuk.

Harriet ivott egy korty pezsgőt, aztán körülnézett a helyiségben, hogy lát-e valamilyen hiányosságot. Megkönnyebbült, amikor semmit sem talált. Készen állnak! A nyitórendezvény után pedig Chelsea-ben a fontos és gazdag emberek tudni fogják, hogy itt vannak, és örömmel állnak a rendelkezésükre.

A kis ház, amelyet Alexandra megörökölt, némi szépítésre szorult. Ők azonban minden megtakarításukat összeadták, és így lebontathatták a falat a nappali és az étkező között, hogy világos, hívogató fogadóteret alakítsanak ki. A fapadló most meleg aranyszínben csillog, a falak pedig új, mattfehér festést kaptak a képtartó sínek fölött, alattuk pedig világosszürkét. A cserépkályhákat addig súrolták, amíg nem ragyogtak. Két kanapé áll egymással szemben, hogy az ügyfelek kényelembe helyezhessék magukat. Az íróasztalok két sorban állnak a fogadótérrel szemben. A kandalló mögötti falfülkékben polcokat helyeztek el, amelyeken célszerűen elrendezve sorakoznak majd a szükséges dokumentumok. Mindezzel azt akarták elérni, hogy ez az ügyfélfogadásra szolgáló helyiség egyszerre legyen professzionális és egyedi. Vagyis olyan, mint a szolgáltatások, amelyeket kínálnak.

A hátsó ajtó egy kis konyhába és a télikertbe vezetett, amelyet nappalinak és ebédlőnek használtak. Az ajtó most nyitva várta az új szomszédokat. A hűtőszekrényt feltöltötték pezsgővel. A tálcákon szendvicsek feküdtek, amelyeket Amber készített. A levegőt friss kenyér, méhviasz és virágok illata töltötte be.

A ház két emelete két-két hálószobának és egy-egy fürdőszobának adott helyet. A számlákat az ügynökség bevételeiből fogják fizetni, és a személyes szükségleteik fedezésére mindegyikük fizetést kap. A többi pénzt félreteszik, amíg egy nap majd valóra nem válik az anyagi biztonságról szőtt álmuk.

Harriet mélyen belélegezte a sajátságos illatot. Biztonság, otthon, család…

– Még tíz perc. – Emilia rántotta vissza a valóságba. – Készen állunk?

– Az iroda nem is festhetne jobban – felelte Harriet. – És mi is kicsíptük magunkat – tette hozzá, és elmosolyodott.

A barátnők, mint mindig, most is lenyűgözően festettek. Ahogy megbeszélték, mindnyájan kis feketébe öltöztek. Alex elegáns ingruhája, Amber ötvenes éveket idéző koktélruhája és Emma bő szoknyája meg csipkefelsője mellett Harriet praktikus átkötős ruhája talán unalmasnak tűnt, de őt nem zavarta. Megszokta, hogy a háttérben marad.

– Az összes szomszéddal beszéltem, mindenkit személyesen hívtam meg – mondta Amber. – Egyúttal a szolgáltatásainkról is szót ejtettem. Néhányan a gyerekeik mellé keresnek valakit, mások a kutyájuk sétáltatására. A parkban pedig megszólított egy idős pár, nekik rendszeres házimunkára és bevásárlásra lenne szükségük.

Amber személyre szabott szolgáltatásokra specializálódott. Nemrégiben még az Aion nevű cégnél vezetett egy kis csapatot, amely arról gondoskodott, hogy a kiemelt ügyfelek semmiben se szenvedjenek hiányt.

– Én pedig már szereztem néhány rendezvényt. Az egyik egy jótékonysági villásreggeli, a másik kettő születésnap. Az egyik egy gyereké. Talán összedolgozhatnánk, Amber, mert te jobban értesz a gyerekekhez, mint én. – Emilia rámosolygott a barátnőjére. – Alig várom, hogy munkához láthassak! Ha mindent jól csinálunk, talán karácsonyi bálok rendezésére is lesz esélyünk.

– A városban nyílik egy új étterem, és felajánlottam, hogy intézem a marketingjüket. Nem nagy pénz, de jól fog jönni.

Rokonlelkek voltak: négy magányos nő, akik egy karácsonyeste találkoztak, és lassanként családhoz hasonló közösséggé formálódtak.

– Egész héten jöttek állásinterjúra alkalmi munkát keresők – jegyezte meg Harriet. – Azt hittem, már előrébb fogok tartani, de…

– Csak semmi de! Van időnk az ügynökség felépítésére. A megfelelő alkalmazottakkal, ügyfelekkel és a legjobb szolgáltatásokkal – mondta Alex megnyugtatóan. – Édesapád most a legfontosabb. Nem kell elnézést kérned azért, mert szüksége van rád.

– Köszönöm. – Harriet örült, hogy nem kell mentegetőznie vagy elrejtenie az érzéseit. Ide tartozik, és mindig is erre vágyott. – Hallottátok? Csöngettek. Alighanem megjöttek az első vendégeink…

Deangelo Santos nemigen olvasott magazinokat, pletykalapokat pedig még kevésbé. Amióta tizenkét éve először brit földre tette a lábát, csakis angol nyelvű olvasmányok voltak a kezében. Az íróasztalán fekvő színes folyóirat egyáltalán nem illett a modern, visszafogott irodájába.

A címlapot három mosolygó arc díszítette. Mind a hárman negyven év körüliek, jól ápoltak voltak, és olyan önelégültség sugárzott róluk, amilyet csak az örökölt kiváltságok és a fennhéjázás alapozhat meg. Egyikük sem sejtette, hogy néhány hét múlva az egész világuk a feje tetejére áll.

Deangelo halvány mosollyal az ajkán egy pillanatig még a címlapot nézegette, mielőtt a két ujja közé fogta a magazint, és a papírkosárba hajította. Aztán az ajtóhoz indult. Ideje, hogy elkezdje megvalósítani a tervét.

Kinyitotta az üvegajtót, és elfojtott egy sóhajt, amikor észrevette, hogy az odakint ülő alacsony nő összerezzent.

– Jó estét, Mr. Santos! Tehetek még valamit önért, mielőtt hazamegyek?

A kérdésben semmi rossz nem volt, ahogyan a helyettes asszisztens munkájában sem. Amikor Deangelo reggel fél nyolckor a mindennapi futása után megérkezett az irodába, a nő számítógépe már be volt kapcsolva, a teendők listája kinyomtatva várta, akárcsak az erős kávé cukor és tej nélkül, ahogy szerette. Minden olyan volt, amilyennek lennie kell. Kivéve…

Kivéve, hogy hétfő van. Ez pedig azt jelenti, hogy a nő már két hete és egy napja itt van. Ezzel a plusznappal Deangelo nem számolt. A váratlan dolgokat soha nem szerette. Mindig mindent alaposan átgondolt és megtervezett, hogy elkerülje az esetlegességeket.

A helyettesítő titkárnő kérdését válasz nélkül hagyta, és visszament az irodájába. Elővette a zsebéből a mobiltelefonját, megnyomott egy gombot, és türelmetlenül várta, hogy fogadják a hívását. Mindössze három másodperc kellett hozzá.

– Jó napot, uram! Mit tehetek önért?

– Hol van Harriet? – kérdezte Deangelo.

A vonalban egy pillanatig csend volt.

– Harriet? – kérdezett vissza aztán Deangelo személyzetise.

– Igen, ő. A magas és szőke Harriet.

Vagy inkább vörös? Deangelo soha nem tudta eldönteni. A személyi asszisztensének a hajszíne nem volt fontos neki, csak az, hogy Harriet Fairchildnak köszönhetően minden zökkenőmentesen ment az életében.

– Már két hete szabadságon van – mondta. – Mikor jön vissza?

– Mr. Santos, Harriet már nem dolgozik itt. Kilépett a cégtől.

Kilépett? Deangelo megpróbált visszaemlékezni arra napra, amelyen utoljára látta Harrietet. Ha jobban belegondol, kissé várakozónak tűnt, amikor elköszönt. Lehet, hogy csalódottnak is? Deangelo azon a héten a brazíliai tervein dolgozott, és nem foglalkozott annyit az üzlettel, mint máskor.

De hogy kerülhette el a figyelmét, hogy Harriet elhagyta a céget?

– És hová ment? Gondolom, megfelelő fizetést ajánlott neki azért, hogy maradjon.

– Természetesen. Tudom, hogy ön nem kedveli a változásokat, de Harriet saját céget alapít. Nem hiszem, hogy bármivel is maradásra tudtuk volna bírni.

Jobban hangzott, hogy azért veszítette el a remek személyi asszisztensét, mert a saját lábára áll, mintha egy másik céghez ment volna át, de így is kellemetlen. Különösen most, amikor ő élete legnagyobb üzlete előtt áll, és számított Harriet segítségére.

A nyitott ajtón át gyors pillantást vetett Harriet utódjára, aki szorgalmasan írt valamit a számítógépén. Ahhoz már késő van, hogy betanítsak valaki mást, gondolta Deangelo.

– Milyen céget alapított Harriet?

– Egy ügynökséget, az Aion három másik korábbi alkalmazottjával együtt. Azt hiszem, teljes körű szolgáltatást kínálnak a rendezvényszervezéstől a kisegítő titkárnők közvetítésén és költségvetések készítésén át a vagyonkezelésig.

Mindebből Deangelo csak azt hallotta ki, ami fontos volt neki.

– Azt mondja, kisegítő titkárnőket is közvetítenek? Csodás, akkor szerződtesse újra Harrietet a jövő hónapra! A szokásos összeg kétszeresét fizetem. – Mindennek megvan az ára, és egy új ügynökségnek biztosan jól jön a pénz. – Mondja meg neki, hogy az útlevelének érvényesnek kell lennie. Két hét múlva Rio de Janeiróba repülünk, de azt szeretném, hogy már holnap itt legyen.

Deangelo ezzel befejezte a beszélgetést. Az irodája nagy ablakához ment, és kinézett London látképére. Az ilyen kilátás milliókat ér, az Aion épülete South Bank szívében pedig még többet. Ő egy loftlakásban élt ugyanitt, alatta egy teljes emeletet a cég irodái foglaltak el. Az edzőterem és az úszómedence az alagsorban volt, közvetlenül a garázs mellett, amelyben veterán sportkocsijainak gyűjteménye is helyet kapott. Hosszú utat tett meg idáig a brazíliai nyomornegyedtől. Ha viszont újra elmegy Rióba, vajon Deangelo Santos lesz, az Aion alapítója, milliárdos és mecénás, vagy megint utcagyerek és Rio egyik legrégebbi családjának házasságon kívül született sarja? Akit eldobtak, mint a szemetet, mert annak is tartották…

Deangelo ökölbe szorította a kezét. Két hét múlva megmutatja nekik, hogy ki ő! Ahhoz pedig mindennek tökéletesnek kell lennie, úgyhogy szüksége van Harrietre.

Mintegy végszóra megszólalt a mobiltelefonja. A kijelzőre pillantva máris nyugodtabb lett. Sue hívja, biztosan azt akarja elmondani, hogy Harriet visszajön.

– Igen? – kérdezte Deangelo kurtán, miután fogadta a hívást, és egy pillanatig hitetlenkedve hallgatta a személyzetist. – Mit jelent az, hogy nem tud?

– Azt mondta, hogy nem fér bele az idejébe. Azért felajánlotta, hogy keres maga helyett valakit, de egy hetet kér rá, bár szerinte az a szegény lány, aki most ön mellett dolgozik, megérdemelne még egy esélyt. Őt viszont most túlságosan lefoglalja az ügynökség felépítése, és nem lehet távol egy hónapig. Ma kezdik meg a működésüket, és este nyitópartit rendeznek. Én is elmegyek.

Deangelo felkapta a fejét.

– Hol lesz a nyitóparti? … Akkor ott találkozunk! Majd én beszélek Harriettel – mondta, majd bontotta a vonalat.

Ahhoz, hogy Rióban minden a terve szerint alakuljon, Harriet Fairchildnek mellette kell lennie. És ha neki ennek érdekében el kell autóznia Chelsea-be, hogy személyesen győzze meg, akkor pontosan ezt fogja tenni.

Deangelo pillantása a papírkosárra és a színes magazinra esett. Be kell váltania az ígéretét, amelyet egy haldoklónak tette. Senki és semmi nem állhat az útjába.

A házban egyre nagyobb lett a tömeg. Újabb és újabb kíváncsi szomszédok, helyi üzletemberek és lehetséges ügyfelek érkeztek. Megkóstolták Amber mutatós szendvicseit, és egy-egy pohár pezsgővel koccintottak az új ügynökségre. Harriet látta, hogy Alexandra és Emilia beveti a megnyerő modorát, miközben Amber a finomságaival kényezteti a vendégeket, ő maga azonban még mindig nem akarta elhinni, hogy mindez igaz. Sokáig csak vágyálomnak tűnt, de eljutottak idáig, és most már a saját kezükben van a jövőjük.

Harriet félretette az aggodalmait. Most is a régi íróasztalánál ülhetne, és mindjárt letelne a munkaideje. Jól fizetett, nyugdíjas állása lehetne, és biztos egzisztenciája. Ideje volt azonban, hogy valami újba kezdjen. Hogy ne legyen tovább a kis titkárnő, aki inkább az iroda bútorzatának a része, semmint hús-vér ember. És aki olyan jelentéktelen, hogy Deangelo Santos három év után el sem köszönt tőle.

Elég ebből! Ügyfeleket kell szereznie, nem segít, ha azon búslakodik, hogy a régi főnöke közömbös volt iránta. Harriet mosolyt varázsolt az arcára, és kihúzta magát. Mutatkozz magabiztosnak, ha nem is vagy az, szokta mondani Amber, és ő most pontosan ezt fogja tenni.

Magára vállalta, hogy üdvözli az ajtóban az érkező vendégeket, és prospektusokat osztogat nekik. A könnyed társalgás soha nem volt az erőssége, azt szerette, ha feladata van. Ez a munka valóban neki való. Az irodát fogja vezetni, foglalkozik az alkalmi munkavállalókkal, akik remélhetőleg sokan lesznek, és szükség esetén titkárnőnek is beugrik. Szívesen végez adminisztratív munkát, és jó érzéssel tölti el, ha szükség van rá.

Éppen ezért nem a folyosón kellene bujkálnia a prospektusokkal, hanem elvegyülnie a vendégek között, ahogyan a barátnői teszik. Amíg az Aionnál dolgozott, sok fogadáson vett részt a világ különböző tájain, úgyhogy itt is menni fog.

Épp megfordult, amikor csengettek.

Harriet gyors pillantást vetett a tükörbe, hogy ellenőrizze, még mindig ambiciózus üzletasszonynak és profi vendéglátónak tűnik-e. Vörösesszőke tincsei tökéletesen álltak, és telt ajkát hangsúlyozó rúzsa sem kenődött el. Mint az utóbbi két órában számtalanszor, újra udvarias, de visszafogott mosolyt öltött, és kinyitotta az ajtót.

– Üdvözlöm a…

Mielőtt folytathatta volna, tekintete egy borostyánszínű szempár pillantásával találkozott. Megtántorodott, az ajtó pedig véletlenül becsukódott, amikor döbbenten hátrált egy lépést.

Álmodik talán? Óvatosan újra kinyitotta az ajtót. Nem, nem képzelődött. Magas, izmos férfi állt előtte, a teste akár egy utcai harcosé, az arca pedig egy bukott angyalé. A halántékától az álláig sebhely húzódott, de nem csúfította el, inkább még érdekesebbé tette. Harriet ugyanolyan jól ismerte ezt az arcot, mint a sajátját, mert az utóbbi három évben reggeltől estig ezt látta.

– Deangelo… azaz Mr. Santos, mit keres maga itt?

– Partit adnak, vagy nem?

– Öö… igen – nyögte ki Harriet.

– Nem akar behívni?

– Én… De, persze.

A lány gyorsan felidézte magában, kiknek küldött meghívót, de a milliárdos üzletember nem volt közöttük. Az Aion személyzeti osztályának dolgozói és néhány régi kollégája igen, a volt főnöke viszont nem. Olyan bolond azonban nem lehet, hogy elküldjön egy gazdag és befolyásos férfit. Deangelo Santos szemének csillogása elárulta neki, hogy ezzel ő is tisztában van.

Harriet hátralépett, és olyan ideges volt, mintha egy ragadozót engedne be az otthonába.

– Fáradjon be! – Amint a férfi belépett, mintha megváltozott volna a levegő. – A parti arra van. Az Aiontól is várunk néhány embert. – Harriet elfojtott egy mosolyt, amikor arra gondolt, mennyire megdöbbennek majd a volt kollégái, ha meglátják itt a főnöküket. – Jöjjön, körbevezetem – ajánlotta fel, és a fogadótérbe akart indulni, Deangelo azonban nem mozdult.

– Miért mondott nemet? – kérdezte.

Harriet elképedten nézett rá. Hát ezért jött ide?

– Mármint a maga átmeneti időre szóló ajánlatára? Azért, mert most már itt dolgozom. Kedves, hogy rám gondolt, de…

A férfi legyintett, mintha a kedvesség idegen lenne tőle.

– Maguk itt munkaerő-kölcsönző ügynökség, nekem pedig kisegítőre van szükségem. Szerződtetni akarom magát, és nincs logika abban, hogy visszautasít.

– De hát van személyi asszisztense. Én magam tanítottam be.

– Az a nő összerezzen, ha szólok hozzá.

– Összerezzen…? – Lehet, hogy ez csak egy álom? Nem ez lenne az első alkalom, amikor Harriet a korábbi főnökéről álmodik. Az azonban nagyon is valóságos, hogy Amber szűk cipője szorítja a lábát. – Jöjjön, szerezzünk magunknak innivalót! Ezt a dolgot nem beszélhetjük meg a folyosón.

Deangelo követte Harrietet a fogadótérbe. A lány kitért barátnői kíváncsi pillantásai elől, és egy nyugalmas sarokba vezette a férfit.

– Hozok magának innivalót – mondta.

Nem kellett megkérdeznie, mi legyen az. Elmúlt este hat, Deangelo ilyenkor már nem iszik kávét, amit amúgy nagyon szeret, hanem jéghideg vizet szokott kérni. Alkoholt kizárólag vendégségben fogyaszt, és egy pohárnál többet akkor is csak ritkán. A szokásait Harriet majdnem jobban ismerte, mint a sajátjait. Gyorsan kiment a konyhába, kivett egy üveg ásványvizet a hűtőszekrényből, pohárba töltötte, aztán jeget és citromkarikát tett bele.

Miután visszament, látta, hogy Deangelo mindent alaposan szemügyre vesz, a berendezést és a vendégeket is, és ki tudja, milyen következtetésre jutott. Harriet soha nem tudott olvasni a vonásaiból. Letette elé a vizet, aztán a szemközti íróasztalnak dőlt.

– Isten hozta a Happy End ügynökségnél!

– Szép ez a ház. A magáé?

– Nem, Alexé. – Harriet körbenézett a helyiségben, amíg meglátta, akit keresett. – Az ott Alexandra Davenport. Ő vezette a maga cégénél a sajtóosztályt.

Deangelo összevonta a szemöldökét.

– Az Aion egy másik alkalmazottjával alapított céget?

– Valójában hárommal. – A maga javíthatatlan őszinteségével Harriet arra a kérdésre is válaszolt, amelyet a férfi fel sem tett. – Emilia Claytonnal, aki a rendezvényekért felelt, és Amber Blakeley-vel, aki a maga kiemelt ügyfeleivel foglalkozott.

Deangelo egy pillanatig hitetlenkedve nézett Harrietre, aztán újra zárkózottak lettek a vonásai.

– Nem kerestek eleget az Aionnál?

– Nem a pénzről volt szó.

– Mindig a pénzről van szó – felelte a férfi kifejezéstelen hangon.

– Az Aionnál sokkal többet kerestünk, mint amennyit a következő években itt fogunk. Úgy gondoltuk azonban, hogy megpróbáljuk a saját kezünkbe venni a sorsunkat.

Deangelo lassan bólintott.

– Megértem, bár szerintem butaság ekkora kockázatot vállalni.

– Maga is felépített egy saját céget.

A férfi arca még zárkózottabb lett, mint mindig, amikor Harriet valami személyes dolgot érintett.

– Csakhogy nekem nem volt veszítenivalóm. Magának viszont nyugdíjas állása, jó fizetése és biztos jövője volt. Mit nyer ezzel a szabadsággal?

– Családot. Mi itt egy család vagyunk.

Harriet összeszorította a száját. Miért kellett ezt mondania?

Deangelo szerencsére nem feszegette tovább a dolgot. Miért is tette volna? Mi köze a családnak az üzlethez?

– Mennyi az ára, Harriet?

A lány három évig minden munkanapot ezzel a férfival töltött, de az egyszer sem nézett rá ilyen áthatóan, mintha a szívébe látna. Bizseregtek az ujjai, hogy elvegyen egyet a pezsgők közül, amelyeket Amber a vendégeknek kínált.

Mi az ördög van vele? Még soha nem volt ennyire bizonytalan Deangelo társaságában. Össze kell szednem magam, gondolta. Megpróbált magabiztosságot sugározni. Elvégre ez itt az ő ügynöksége, az ő otthona. Itt ő diktál.

– Sajnos nem lehetek a segítségére, Mr. Santos. Rengeteg itt a dolgom. Néhány órát azonban szakíthatok arra, hogy megtanítsam Jennynek, hogyan végezze a munkáját a maga elképzeléseinek megfelelően. Vagy keressek másik alkalmas helyettest, amíg a személyzeti osztály talál állandó munkaerőt?

Harriet felidézte magában az önéletrajzokat, amelyeket eddig kapott. Deangelo Santosnak olyan kisegítőre van szüksége, aki bírja a hosszú munkaidőt, a nyers modort, nem zavarja, ha nem kap köszönetet, és vállalja az utazásokat. Legfőképpen azonban nem szabad beleszeretnie gazdag és férfias főnökébe, aki most hanyagul itt ül vele szemben.

Deangelo előrehajolt, és Harrietre szegezte a szemét.

– Azt akarom, hogy jöjjön vissza.

Harriet elvörösödött.

– Ez igazán hízelgő…

– Nem hízelegni akartam, csupán egy tényt szögeztem le. Hamarosan el kell utaznom egy rendkívül fontos ügyben, és mindennek zökkenőmentesen kell mennie. Nincs időm arra, hogy betanítsak valakit.

– A riói útról van szó? – kérdezte Harriet kíváncsian. Sejtelme sem volt, miért akar Deangelo megvásárolni egy szállodaláncot az óceán túlsó partján. Igaz, Brazíliában született, de tizennyolc éves korában elhagyta az országot, mert ösztöndíjat kapott Cambridge-be. Harriet tudomása szerint az időközben eltelt tizenkét évben egyszer sem tért vissza a szülőhazájába. – A papírokat előkészítettem, mielőtt eljöttem, már csak szállodai szobát kell foglalni…

– Szükségem magára – vágott közbe Deangelo. – Csak egy hónapot kérek az idejéből. Utána azt tehet, amit akar.

Harriet lenyelte a megjegyzést, amit tenni akart. Ha alkalmi munkaerőt kínálhatnának az Aionnak, olyan referenciájuk lenne, amilyennél nincs is jobb. De elutazhat most, amikor épp csak működni kezd a cégük? És ami még fontosabb: akar-e visszafelé tenni egy lépést, ha csupán egy hónapról van is szó?

– Miért engem szeretne? – kérdezte.

– Ez a feladat… – Deangelo elakadt – …különleges – mondta végül.

Harriet most már nem tudta leplezni a kíváncsiságát.

– Hogy érti?

– Olyan emberre van szükségem, akiben megbízhatok. Nem a személyi asszisztensemként kísérne el.

– Akkor… – Harriet nem folytathatta, mert megszólalt a mobiltelefonja. Ki akarta nyomni a hívást, amikor azonban meglátta a kijelzőn a számot, megrémült. Az édesapja idősotthonából hívták.

– Sajnálom, ezt fel kell vennem.

Sietve behúzódott a konyhába, ahol szerencsére épp senki sem volt.

– Harriet Fairchild – jelentkezett be.

Dermedten hallgatta a gondozóház vezetőjét, aki közölte vele, hogy az édesapja testi és szellemi állapota is sokat romlott. Harriet kipislogta a könnyeit, és megpróbált a férfira figyelni, aki felvázolta, milyen lehetőségek vannak arra, hogy hatékonyabbá tegyék Mr. Fairchild kezelését.

Ez nem igazság, gondolta Harriet. Miért történik az ő bátor, erős, vicces édesapjával, aki az édesanyja halála után a gondját viselte, miután korábban már felnevelte a féltestvéreit? Megérdemelte volna, hogy végre utazgathasson, golfozzon, jó borokat igyon, és elolvashassa azokat a könyveket, amelyekre eddig nem volt ideje.

Harrietet soha nem érdekelte, hogy az édesapját a kora miatt az emberek sokszor a nagyapjának hitték. Csodás, szerető apa volt, és ő bármit megtenne érte. Valójában azonban már mindent megtett, amit tudott. Most pedig, amikor a papájának égető szüksége van rá, nem tudja, mit tegyen. A gondozóház díját már csak hat hónapig tudja előteremteni, mindazokat a szolgáltatásokat, amelyeket a vezető az előbb még felsorolt, nem tudná megfizetni.

– Értem. Hálás lennék, ha küldene nekem árajánlatot a többletköltségekről – mondta végül.

Még megígérte, hogy másnap reggel időben ott lesz az orvosi vizitre. Miután befejezte a beszélgetést, pillanatokig csak mozdulatlanul állt, szaporán pislogott, hogy ne buggyanjanak ki a könnyei, és megpróbált nyugodtnak mutatkozni. Nehéz volt azonban visszaváltoznia vendéglátóvá, és nem gondolnia a kibővített kezelések árára. Nehéz volt nem pánikba esnie, mert a további hat hónap sem tűnt így lehetségesnek.

Ha újabb próbát tesz a nővéreinél, ezúttal talán beszállnak a költségekbe. Csakis ebben reménykedhet. Ez azonban valójában azt jelenti, hogy nincs remény.

– Ó, a fenébe! – suttogta, és most már nem tudta visszatartani a könnyeit.

– Miért sír?

Harriet összerezzent, és gyorsan megtörölte a szemét.

– Nem sírok – állította.

Mielőtt még összeszedhette volna magát, Deangelo megfogta a könyökét, és átvezette a konyha mögötti helyiségbe egy kanapéhoz. Aztán a hűtőszekrényhez ment, és egy nagy pohár fehérborral jött vissza.

– Igya meg! – nyújtotta át. – Miért sírt? – kérdezte aztán újra.

– Nem érdekes – válaszolta Harriet, és másra terelte a szót: – Azt mondta, hogy különleges feladatról van szó?

– Az édesapja miatt?

Harriet megdermedt.

– Egy otthonban van, igaz? – Deangelo máskor nyers hangja most lágy volt.

– Igen, de maga honnan tudja?

– Nem egészen két méterre dolgozott tőlem, és az ajtó nem hangszigetelt.

Jóságos ég! Harriet azt hitte, hogy a főnöke semmit sem vett észre. Vajon a nővéreivel folytatott könnyes beszélgetéseket is hallotta?

– Sajnálom. Ha el kellett mennem, mindig behoztam a kieső időt.

– A munkájával soha nem volt semmi gond.

Harriet egy pillanatig lehunyta a szemét, hogy összeszedje magát.

– Édesapám demenciában szenved – mondta fátyolos hangon. – Különleges ápolásra szorul. Azelőtt, hogy magánál kezdtem dolgozni, nehéz szívvel, de úgy döntöttem, beadom egy otthonba. Eladtam a lakását, hogy legyen miből fizetnem az otthont, és amennyivel tudtam, én is beszálltam a költségekbe. Mostanra azonban már majdnem minden pénzem elfogyott, és kedvezőbb lehetőséget kellene találnom. Csak az a gond, hogy édesapám már nagyon megszokott ott. Engem már nem ismer meg, az ápolóit viszont igen – fejezte be szomorúan.

– Miért nem kért tőlem fizetésemelést?

Harriet akarata ellenére elnevette magát.

– Akkor sem engedhetném meg magamnak, hogy ott hagyjam a papámat, ha maga megduplázta volna a fizetésemet.

– Jöjjön el velem Rióba, én pedig fizetem az édesapja ápolását, amíg csak szükséges. Megegyeztünk?

– Én… – Harriet óvatosan letette a borospoharat, mert észrevette, hogy reszket a keze. – Ez roppant nagyvonalú ajánlat, Mr. Deangelo.

– Szó sincs róla. Magának pénzre van szüksége, nekem pedig van elég.

– De több ezer fontba kerülhet, talán tízezrekbe is…

Deangelo csak megrántotta a vállát, mintha jelentéktelen összegről lenne szó. Az ő számára valószínűleg az is, gyanította Harriet.

– Akkor megegyeztünk?

Igen, kiáltotta Harriet szíve, de nem egyezhet bele, amíg nem tud többet. Látta, hogy Deangelo tekintete megváltozott, és balsejtelme támadt.

– Úgy kell tennie, mintha a feleségem lenne – folytatta a férfi.

2. FEJEZET

Legalább a rend helyreállt. Harriet megint az egykori helyén, az íróasztalánál ült. A kis kaktusza a számítógépe mellett állt. Minden újra olyan volt, mint korábban. Vagy majdnem olyan…

Deangelo az irodája nyitott ajtaján át kinézett az előszobába, ahol Harriet dudorászva gépelt valamit. Szorgalmas volt, mint mindig, valami mégis megváltozott, bár Deangelo nem tudta volna megmondani, mi az.

Eddig nem tűnt fel neki, hogy Harrietnek szép hangja van. Igaz, korábban nem is énekelt az ő jelenlétében. Talán ez az, ami más. A lány nagyon tisztelettudó, de inkább egyenrangú vállalkozóként viselkedik, mint az ő visszafogott asszisztenseként. Ez az új magabiztosság színt ad az egyébként sápadt arcának, és energikusabbá teszi. Most is így volt, amikor a tabletjével a kezében odament Deangelóhoz.

– Csak még egyszer egyeztetni szeretném magával az időpontokat, mielőtt hazamennék, hogy becsomagoljak az utazásra – mondta, és belepillantott az útitervbe, amelyet az utóbbi két hétben készített. – Még mindig nehéz elhinnem, hogy holnap repülőre szállunk. Még soha nem voltam Dél-Amerikában. Örül, hogy újra láthatja a hazáját?

Deangelo összeráncolta a homlokát.

– A hazámat? Nekem London az otthonom – mondta.

Otthont teremtett magának bátorsággal, csökönyösséggel és éleslátással. Vagy kétségbeesésből?

– Igen, persze, de Rióban nőtt fel, igaz? – Harriet kék szemében kíváncsiság csillogott. – Biztosan vannak ott rokonai és barátai, akikkel találkozni akar.

Deangelo nem tudta, mit mondjon erre. A múltját hét pecsét alatt őrizte, és ennek így is kell maradnia. Nem szégyelli, hogy úgyszólván tányérmosogatóból emelkedett milliárdossá. Mást szégyellt az életéből. Azt, amit magától értetődőnek tartott, amíg nem fosztották meg tőle. Elkényeztetett fiú volt, aki fényűzésben élt, és észre sem vette a tőle csupán néhány méterre uralkodó nyomort.

– Nem a családom miatt utazunk oda – mondta, de ez nem volt igaz.

Kizárólag a családja miatt tér vissza. A család miatt, amely ellökte magától, akkor is, amikor ő a büszkeségét lenyelve könyörgött a rokonainak.

– Olvastam Rio de Janeiróról, és alig várom, hogy felfedezhessem. Lesz időnk, hogy megnézzünk néhány dolgot, maga pedig felidézze a régi időket? – kérdezte Harriet.

Fején találta a szöget. Rióban minden hely tele lesz szellemekkel és emlékekkel, amelyeket Deangelo éveken át elzárt magában. A száját összeszorítva kinézett az ablakon. Tisztában volt vele, hogy kockázatot vállal, amikor visszatér. Azt is tudta azonban, hogy ez feltehetően végleg felszabadítja majd.

– A barátaimmal már rég elveszítettem a kapcsolatot – mondta kimérten. – Igyekszem majd időt szakítani, hogy meglátogassam a nagynénémet és az unokatestvéreimet.

Meglehetősen valószínűtlen, hogy ez megtörténik, merthogy még az utazásáról sem értesítette őket. Ráadásul tudja, hogy a nagynénje nem helyeselné a tervét. A csalódottságot a szemében pedig nem tudná elviselni, mert nagyon hasonlít a megboldogult édesanyja szemére.

Harrietnek egyébként sem kell tudnia az ő nagynénjéről és unokatestvéreiről. Arról sem, hogy nagyon ideges, amikor Rióra gondol. Anglia az az ország, ahol újrateremtette magát, és London az a város, amelyet meghódított. Egy része azonban mindig vágyakozni fog gyermekkora pezsgő otthona, a színek, az illatok és a zene után.

Elég ebből! Ami volt, elmúlt.

– Szóval kész az időbeosztás?

Harriet megjegyzés nélkül hagyta, hogy Deangelo másra terelte a szót, csak az íróasztalára tette a tabletjét, hogy a férfi megnézhesse rajta a programot.

– Igen. Késő délután érkezünk meg. A repülőtéren kocsi vár majd minket, azzal megyünk a szállodába. Caetanóékkal másnap találkozik először. Elképesztő, hányszor módosították az időpontot! Nem lennék meglepve, ha addig még háromszor változtatnának rajta.

Harriet a képernyőre bökött.

– Ami a szállást illeti, másik hotelba foglaltam szobákat, ahogy kívánta. Alighanem célszerű, hogy abban a szállodában lakjon, amelyet meg akar vásárolni, de figyelmeztetnem kell, a színvonala nem felel meg a szokásos igényeinek. – Lefelé görgetett egy nagy, sokerkélyes, fehér épület fotójához, amely előtt homokos strand terült el. – Itt van, ez a Caetano Palast. Amint látja, a fekvése nagyon jó, maga a szálloda azonban nyilvánvalóan sokat veszített korábbi fényéből. Egy kicsit kutakodtam Caetanóékról is. Egy régi arisztokrata család leszármazottai. Úgy húsz évvel ezelőttig egy Augosto nevű férfi vezette a teljes vállalkozást, a szállodákat és a többi létesítményt.

Harriet rákattintott egy linkre, és Deangelo szíve fájdalmasan összeszorult, amikor meglátta a képernyőt betöltő fotót. Egy középkorú, ősz hajú férfit ábrázolt, akinek a mosolygós szemében ravaszság csillogott.

Augosto Caetano valóban húsz évvel ezelőttig vezette a céget. A dátumot Deangelo soha nem fogja elfelejteni. Hallgatott, miközben bánat és harag keveréke forrt benne. Bánat egy élet miatt, amelyet éppen csak megtanult értékelni, amikor már el is veszítette. Nem a pénzről volt szó, hanem a biztonságról és a családról, amelyet sokáig magától értetődőnek tartott. A haragja pedig abból táplálkozott, hogy a biztonság csupán illúzió volt, mert a képernyőn látható férfi nem tette meg, ami pedig nagyon fontos lett volna.

– Ahogy óhajtotta, találkozni fogunk Augosto Caetano örököseivel, a szállodalánc mai tulajdonosaival. A két fiával és a lányával, Isabelával – folytatta Harriet. – A pletykák szerint egyikük sem olyan eszes, mint az apjuk volt. Luxus-üdülőtelepekbe fektettek be különböző szigeteken. Amennyire meg tudtam állapítani, nem örvendenek népszerűségnek a helybeliek és a környezetvédők körében. Megvesztegetésekről, zsarolásokról és a környezetvédelmi szabályok megsértéséről keringenek a hírek, a drága nyaralótelepeken dolgozóknak pedig állítólag alacsony bért fizetnek. A vásárlásokra rengeteget költöttek, ezért kívülállók is vehettek részvényeket, hogy ők továbbra is folytathassák pazarló életvitelüket. – Harriet összeráncolta a homlokát. – Nem hangzik jó befektetésnek.

– Nem befektetésről van szó, hanem felvásárlásról.

Harriet meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Felvásárlásról?

– Caetanóék könnyelműek voltak. Nemcsak az üzlet egy részét kótyavetyélték el, hanem a saját tulajdonrészüket is csökkentették, mert egymástól függetlenül időnként eladogattak belőle. Ennek az lett az eredménye, hogy egyikük sem tudja, mekkora hányad került kívülállókhoz.

– Maga viszont tudja – jegyezte meg Harriet. Nem kellett megkérdeznie, mekkora az a rész, mert tudta, hogy Deangelo meg fogja mondani.

– Negyvenkilenc százalék. Ők viszont továbbra is többségi tulajdonosnak hiszik magukat. Csakhogy tévednek. Az a negyvenkilenc százalék jelenleg az Aion leányvállalatainak a tulajdonában van. Caetanóék könnyen kideríthették volna, ha vették volna a fáradságot, hogy utánanézzenek. Semmilyen illegális vagy kétes dolgot nem tettem. Ők mindennek ellenére meg akarnak nyerni engem, és nem tudják, hogy enyém lesz a meghatározó tulajdoni hányad, ha meggyőznek, hogy érdemes befektetnem a cégükbe – mondta Deangelo, és a szíve gyorsabban kezdett verni az örömteli várakozástól.

– Ez nekem túl nagy ráfordításnak tűnik egy sikertelen szállodaláncért. Igaz, gyönyörű, régi épületekről van szó, egy ingatlanértékelő portál szerint azonban a szállodákat nagymértékben korszerűsíteni kellene. A szigetek gyönyörűek, de ha saját szállodákat akar ott, nem volna jobb, ha újakat építtetne?

– Nem a szállodákról van szó, Harriet, hanem az igazságról – mondta Deangelo rejtélyesen.

És arról, hogy beváltson egy ígéretet, amelyet az édesanyjának tett. Önkéntelenül végigsimított a homlokától az álláig húzódó sebhelyen. A Caetano nevet kitörli a köztudatból. Ezért semmilyen ár nem túl drága.

– Van még valami? – váltott hirtelen témát Deangelo.

– Igen… – Harriet habozott. – Amikor szerződtetett, azt mondta, hogy…

A férfi nem emlékezett rá, hogy egyszer is elakadt volna Harriet szava. Most viszont látta, hogy a lány elpirul, a kezét tördeli, és magában jót mulatott ezen.