Tartalomjegyzék

Előszó

1. Fejezet

Elizabeth

2. Fejezet

Daniel

3. Fejezet

Daniel

4. Fejezet

Daniel

5. Fejezet

Daniel

6. Fejezet

Daniel

7. Fejezet

Daniel

8. Fejezet

Daniel

9. Fejezet

Daniel

10. Fejezet

Daniel

11. Fejezet

Daniel

12. Fejezet

Daniel

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Olivia Brice

Újra élni és hinni

Olivia Brice: Újra élni és hinni

©Olivia Brice

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Bocskai László Péter

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/oliviabricehivatalos/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-27-2

mobi ISBN: 978-615-6182-28-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előszó

Elizabeth

„Újra élni és hinni… Igen, ezt adta nekem ő. Évekig vegetáltam és megbújtam; elnyomtak. Nem vettem észre, hogy saját magam ellenségévé váltam. Beletemetkeztem a múltba, és nem volt erőm kilépni a fénybe. Nem hallottam, nem érzékeltem, nem láttam. Nem vettem észre, hogy nincs jövőm, nincs életem, egészen addig, míg a munkámba bele nem szerettem. Mert ő nekem egy munka volt. Eleinte. Sokan nem ismerik őt, mármint az igazi arcát. Menekültem a rabsága elől kézzel-lábbal, de mikor már nem tudtam tovább menekülni, megadtam neki magam, és onnan már nem volt visszaút. Tudtam, hogy ennek vagy nagyon jó, vagy nagyon rossz vége lehet, de ha az utóbbi következik be, az rám nézve már halálos kimenetelű lenne. A lelkem nem bírt volna el több szenvedést és terhet; ennek a tudatában mégis igyekeztem mindent tönkretenni, nagyon jó úton jártam, hogy meg is valósítsam. De ő ott volt, ő volt az én horgonyom, aki a Földön tartott, és ugyanakkor a mennybe repített…”

1. Fejezet

Daniel

♫ Új napra ébredünk, nagyon sokat vártam már rá, hogy megtörténjen a csoda.

Mindenki azt mondta, legyek erős, tartsak ki, s ne sírjak ♫

(Celine Dion – A new day has come)

Megint cseng az a rohadt telefon, sosem lesz már ennek vége? Azt hiszik, hogy bárkinek is nyilatkozni fogok? Csak hagyjanak már békén! Anyám is folyamatosan hívogat, mert a sajtó tele van a rólam szóló cikkekkel. Köszönhetem magamnak, mert nem bírtam a farkammal. Kellett nekem Aprillel kezdenem, de olyan hosszú szép lábai voltak… egyszerűen nem bírtam magamnak megálljt parancsolni, és az a kis számító dög most a szabadságomat, a karrieremet és a jó hírnevemet – már ha van egyáltalán olyanom ezek után – fenyegeti. Mindig óvatos voltam a partnereimet illetően, de lehet, hogy most ő volt az utolsó, mert ha az igazságszolgáltatás nem érvényesül, akkor női testet sokáig nem látok, csak képekről. De az igazság győzni fog, legalább is nagyon bízom benne.

Nemsokára meccsünk lesz, szembe kell néznem a szurkolókkal és az újságírókkal. A pályán nem vehetem fel a napszemüvegem, nem rejtőzködhetek örökké; harcolok az igazamért és az igazságért. De egy biztos: meccs után egyetlen egy lányt sem hozok fel ide, az teljesen kizárt. Legfeljebb az öltöző egy eldugott szegletében szerezhetnek néhány mámoros percet nekem, de itt a vége: nem engedek be többé egy lányt sem a lakásomba. Na jó, eddig sem a csevegésről és rózsaszín fellegekről szóltak a kapcsolataim, de úgy látszik, hogy most már nem én dobom ki őket, hanem nekem kell angolosan távoznom. Nem hiányzik egy újabb rágalmazás vagy meghurcolás. A csapatommal sem tehetem meg, mert ez az egész ügy kihatással van rájuk is.

Gondolatban felkészültem az esetleges kérdésekre, amikkel azok a firkászok letámadhatnak, nem kell mindent tudniuk rólam csak éppen annyit, ami szükséges. Az ügyvédem, Mr. Baron megnyugtatott, hogy egy ártatlan üzenetváltás miatt még nem fogok börtönbe kerülni, ugyanakkor ez a feljelentés jelentősen befolyásolja majd a karrierem. A jövőben, ha más csapathoz szeretnék igazolni, akkor fennáll a lehetősége, hogy nem kapkodnak majd úgy értem, főleg nem ajánlanak szép summákat a csábításomhoz. Nem, ez nem történhet meg, egy nyamvadt szex nem törheti derékba a karrierem, és ha bebizonyosodik, hogy April csak a bankszámlámat akarja megcsapolni a koholt vádakkal, akkor biztos, hogy földönfutóvá teszem ezért a lépéséért. Eddig nagyon sikeresen elkerültem az egyéjszakás kalandok buktatóit. Úgy tűnik, hogy legutóbb nem voltam túl óvatos, de ez többet nem történik meg.

A gondolataimba mélyedve bámultam ki az ablakon; a Lake Shore Drive-i lakásom nyújtja az egyik legpazarabb kilátást a tóra, illetve Chicagóra, aminek a rabjává váltam. Ahogy kinézek, mindig egyfajta megnyugvás kap el; úgy érzem, itt otthonra leltem, a démonjaim elől is elrejtőzhetek. Minden meccs előtt így indulok el itthonról, mert úgy vallom, hogy csak üres elmével lehet nekivágni a mérkőzésnek; nem vihetjük be a pályára a gondjainkat, nem hagyhatjuk, hogy árnyékot vessen a játékra. Ezt próbálom a társaimnak is magyarázni minden alkalommal, főleg a fiataloknak. Számomra a lakásomból elém terülő látvány nyújt megnyugvást és lehetőséget minden egyéb más, nem odavaló gondolat elnyomására. Éppen ezért is rajongok a városért, megvan itt minden, ami nekem kell: jó focicsapat, kiváló klubok, gyönyörű lányok, és kellő befektetési lehetőség a pénzemnek. Sokan úgy gondolnak a labdarúgó-játékosokra, hogy üresfejű, beképzelt bábok, akik a labdát kergetik sok pénzért. Na, ez rám csak félig igaz. Nőcsábász vagyok? Naná, habzsolom az életet, amíg tehetem, mert biztos elérem majd azt a kort, hogy a farkam nem fog kellően működni, és én addig minden percet ki akarok használni. Üresfejűnek viszont nem tartom magam, mert a sporttal keresett pénzemet ingatlanokba és kutatásokba fektetetem. Támogatom a gyógyszeripari kutatást, mert hiszem, hogy minden betegségnek van ellenszere, csak kellő ösztönzés kell a kutatóelméknek azok megtaláláshoz. Matilda halála óta milliókat költöttem kutatásra. Mielőtt az emlékek sötét démonai rám találhatnának újra, a telefonom halk rezgése visszaránt a valóságba. Jerry, a Chicago Fire klub vezetője hív. Nem is kell nagyon találgatni, hogy miért keres.

– Szia, Jerry! – szólok bele határozottan.

– Daniel, gyere be hozzám a meccs után. Lenne egy kis megbeszélnivalónk – mondja az ő rekedtes hangjával, amit a sok szivarozással nyert meg magának.

– Nézd, Jerry, az igazság az, hogy nekem a meccs után van egy fontos dolgom, amit mindenképpen el kell intéznem, szóval tegyük át a találkozót inkább máskorra. – Semmi kedvem végighallgatni a jótanácsait, illetve előtte a szidását. Jerry olyan nekem, mintha az apám lenne, mert tudom, hogy kedvel; és nem csak azért, mert jól játszom, hanem mert már négy éve a klub játékosa vagyok, és ennyi ideig egy éljátékos sem maradt a klubnál. Új játékosok leigazolásánál is kikéri a véleményem, bár erről senki sem tudhat, mert abból óriási balhé kerekedne a játékosok között.

– Daniel! Félreértettél, ez nem kérés volt, de még csak nem is alku tárgya. Gyere be a meccs után, lekésőbb egy óra múlva! – és már bontja is vonalat.

Na jó, ez már nem tréfa. Ennyire azért nem gáz a helyzet szerintem. Vagy mégis? Lényegtelen. Tartozom neki annyival, hogy legalább végighallgassam a papolását, végül is igaza van. Elcsesztem, rendesen, de most erről legalább három órára meg kell feledkeznem, mert a mérkőzésen nem csak rólam van már szó.

Még egy kicsit próbáltam csitítani a bennem zajló hangos gondolatokat, majd elindultam a klubba. A mélygarázsban az Aston Martinom felvillan, ahogy a közelébe érek; minden meccsre ezzel megyek, eddig szerencsét hozott, és a világ minden kincséért sem szakítanám meg ezt a szériát. Meglehet, hogy elég nagy feltűnést keltek, de biztosan nem én vagyok az egyetlen személy a városban vagy az államban, aki ilyen gyönyörűséggel jár. Természetesen ha egy ilyen autóval gurulok be az előkelő klubokhoz, akkor minden ajtó kitárul előttem, és nem csak ajtók, hanem a női combok is. Egy éjszakára teljesen jók, bár kicsit már monoton, mert szenvedély aligha van a szemükben ezeknek a lányoknak. Ha nagyon rájuk unok, akkor játszom a vadász szerepét – mert ez a véremben van, azt hiszem, apámtól örököltem –, de sokáig nem kell játszani, mert nem igazán volt még dolgom olyan lánnyal, aki 20-30 percnél tovább bírt volna ellenállni nekem.

Kigördülők a garázsból és nagy meglepetésemre nem látok egy riportert sem. Teljesen nem szabadultam meg tőlük, mert tudom, hogy a klub előtt várhatnak rám, mint mindig. Átszelem Chicago utcáit. Imádom a sebességet, amit ez a kicsike nyújt nekem. Édesanyám mindig azt mondja, hogy az autómat kellene feleségül vennem. És milyen igaza is van: ő tuti, hogy nem csalna meg, és nem hagyna cserben sem a legnehezebb időszakban. De mielőtt belemélyedhetnék a múltamba, már meglátom a Seat Geek kapuit, illetve a fotósok tömkelegét. Lassítok, mert még csak az hiányozna, hogy elcsapjak egy hírhajhászt, és még inkább reflektorfénybe kerüljek.

Ha a lakásom az otthonom, akkor a stadion a második otthonom. Az edző szúrós szemekkel mered rám a bemelegítés alatt, nyilván ő is értesült az ellenem felhozott vádakról.

Gyerünk, Daniel, zárj ki mindent!

A frissen nyírt fű illata magával ránt és átszellemülök, már csak a labda, a megbeszélt stratégia és a győzelem lebeg előttem. Felhangzik a himnusz, és kezdetét veszi a meccs.

***

Szívből remélem, hogy 4–0-s győzelem egy kicsit jobb kedvre deríti majd Jerryt, mert a telefonban nem volt valami kedves a hangja. Az újságíróknak nem nyilatkoztam, ahogy azt a vezetőséggel és az ügyvédemmel megbeszélte, de akkor meg mi ilyen fontos Jerrynek? Már csak néhány perc, és kiderül.

Ahogy a stadion melletti nagy épületbe érek, érzem, hogy mindenki rosszalló pillantásokat vet rám az aulában. Tudomást sem véve minderről, a frissen fürdőzött illatommal egyenesen a lifthez veszem az irányt. Szerencsére csak két kosztümös nővel kell egy légtérben lennem, de így is érzem a pillantásukat magamon. A napszemüvegem nem vettem le az épületbe érve, azt hiszem, ez a védjegyemmé vált. Az egyik, a kis szőke nem is olyan rossz, lehet, hogy meg kellene keresnem, ha végeztem Jerrynél. Egy kis vadászat most jólesne.

Mi a fenét művelek? Most fogadtam meg, hogy egy ideig mellőzöm a nőket. De akkor hogy adom ki a frusztrációm a meccsek előtt?

Jerry irodája az épület legtetején van. A liftből kiszállva Kimberly, a klubvezető titkárnője csábos mosollyal fogad és közli, hogy mehetek nyugodtan, mert Jerry már nagyon vár rám. Elkísér az ajtóig, és apró érintésekkel végigsimít a karomon. Egy kicsit kiráz a hideg, de nem jó értelemben. Kimberly szép nő, de semmi vonzó nincs benne a számomra. Egyszer jó volt, de repetát, köszönöm, nem kérek belőle, bár úgy tűnik, hogy ő kérne belőlem. Mondjuk, ezen nem csodálkozom. Tudomást sem véve Kimberly gesztusáról kopogok, leveszem a napszemüvegem és benyitok Jerryhez.

– Szervusz, Dan! Gratulálok a meccshez és a két gólhoz. Pazar volt mindkét rúgás. Te vagy ami ászunk – kezdi a beszélgetést Jerry nagy mosollyal. Ez már gyanús.

– Köszönöm, de gondolom nem ezért hívtál.

– Ezt jól látod, nem ezért. Van egy-két dolog, amiről szeretnék neked mesélni. A játékosok nem igazán látnak bele a klubvezetés dolgaiba, de igazából nem is kell nekik tudni semmiről, ami itt benn történik. Tudod, Daniel, van egy marketingcsoportunk itt a vállalatnál, ami a Chicago Fire marketingügyeit, stratégiáit viszi. Úgy érzem, hogy ők még nem nőttek fel egy ilyen kaliberű csapat menedzselésére. Ahogy nézem az Atlanta United honlapját, sajtóanyagait, reklámjait vagy nyilatkozatait, úgy érzem, hogy mérföldekre le vagyunk maradva tőlük. Ezen változtatni kell.

Mi lesz ebből? Nem erre számítottam néhány órával ezelőtt. Mielőtt megszólalhatnék, folytatja:

– Éppen ezért úgy döntöttük az igazgatótanáccsal, hogy megbízunk egy céget a csapat marketingjének vezetésére. Természetesen meghagyjuk a mi osztályunkat is, de jelentős átszervezést végeztünk ott az elmúlt hetekben. Kevesebb emberrel fognak dolgozni, és a megbízott cég fogja vezetni az osztály munkáját. Egy nagyon jó hírű céget kértünk fel a feladatra – szép kis summáért cserébe –, hogy koordinálják az előbb elmondott feladatokat. Már volt is megbeszélésünk a héten…

– Jerry, és nekem ehhez mi közöm? Hogy jövök én a képbe? – teszem fel türelmetlenül a kérdést, mert nem értem, hogy én miképp kapcsolódom a történethez.

– Most jössz te. A megbeszélésen téma volt a te ügyed is, ami hatalmas nyilvánosságot kapott. Javasolták, hogy a te személyed köré építsünk egy kampányt, kompenzálva ezzel az ellened felhozott vádakat. Ennek fényében kihelyezzük melléd a megbízott cég, a Primary Marketing egyik emberét, aki instrukciókat ad neked a jövőbeni hozzáállásodhoz, megnyilvánulásaidhoz, illetve felépíti a kampányt, amiről az előbb beszéltem.

– Te most egy bébiszittert adsz mellém? Egy idős pasast, aki jó modorra tanít, vagy mi a fene? Nem, ezt te sem gondolhatod komolyan. Én hűséges vagyok a csapathoz. Ami Aprillel történt, azon nem tudok változtatni, mert bepalizott, de azt garantálhatom, hogy többször nem fordul elő. Ha csak emiatt akarod, hogy a kampány arca legyek, akkor…

– Daniel, ne legyél ilyen öntelt! Ez most nem teljesen rólad szól. Itt a csapat az első, és a klub. Lemaradtunk a fejlődésben. Muszáj növelni a klub bevételeit, a nézők száma alig emelkedett az elmúlt évekhez képest, míg a többi csapat folyamatosan növekvő bevételről számol be, és a pénzügyi jelentéseik is ezt támasztják alá. Már nem elég szépfiúnak lenni és jól játszani. Ha te vagy a többi játékos elérhetetlen, akkor a nézők, szurkolók is nagyon távolinak érzik magukat tőletek. Ezen változtatni kell.

Néma csend áll be az irodában, Jerry engem bámul és várja, hogy megértsem az elhangzottakat. Értem a vezetőség célját, de hogyan jövök én a képbe?

– És miért én? – kérdezem.

– Te vagy a csapatkapitány, neked kell példát mutatnod, és persze a botrány, amibe keveredtél, egy kicsit sem hat ösztönzőleg a társaidra és a szurkolókra. Neked kell az összetartást jelképezned, de most csak rossz példát mutatsz. Ne aggódj, nem fogsz belehalni ebbe, csak lesz egy tanácsadód, akinek az utasításait követned kell.

– Pontosan ezzel van a gondom. Mit gondolsz, miért törekedtem az átigazolásom után egyből arra, hogy csapatkapitány legyek? Elárulom: mert nem bírom, ha nem én diktálok, nekem kell irányítanom az életem. Ezt nem teheted velem!

– Úgy látom, Daniel, nem értettél meg, de akkor világosan fogalmazok: ez nem kérés volt a részemről. Mint a klub tulajdonosa, ezt kötelezővé teszem számodra. Örülj, hogy nem indult ellened belső vizsgálat a bírósági ügyed miatt. Fiamként tisztellek téged, de ez a botrány nagyon nem tesz jót a csapatnak és a klubnak. Derek Shawn, az ügynökség vezetőjének állítása szerint a legjobb emberét állította a kampány levezérlésére, és igyekszik majd a lehető legkevésbé a terhedre lenni. Már itt kellene lennie – pillant rá Rolex karórájára. – Ne ítélj elsőre, lehet, hogy teljesen normális lesz a fickó. De igazából mindegy, mert azt a néhány hónapot kibírod.

Kopogás hallatszik, biztosan megérkezett a végzetem. Jerryre pillantok, aki kidülledt szemekkel néz az ajtó irányába.

Ennyire szörnyű?

Biztos egy szigorú, parancsolgató, komornyik kinézetű emberkét küldött az a Derek. Nem bírom tovább, muszáj szembenéznem a végzetemmel. De ahogy oldalra fordítom a fejem, az én szám is tátva marad.

– Üdvözlöm, Mr. Davis. Elizabeth Hobbs vagyok. Mr. Shawn engem kért meg, hogy vezessem le a Chicago Fire új kampányát – szólal meg a fiatal nő, aki belépett az ajtón.

Elizabeth. Gyöngyörű név, de a külső még szebb.

Térdig érő, fekete, egyszerű ruhát visel, közepesen hosszú, mogyoróbarna haja fürtökben omlik le a vállára. A bőre gyönyörű, makulátlan.

Jesszusom, vannak mellei ennek a nőnek, rendesen kivehetőek, nem úgy, mint a többi nőnek, akivel eddig dolgom volt.

Farmernadrágom meglehetősen kezd szűk lenni deréktájban, érzem, ahogy a farkam életre kel, és kifejezi rajongását a képzeletem felé. Valahogy le kell nyugtatnom magam – jobb híján keresztbe teszem a lábam.

– Öhm… Üdvözlöm, Elizabeth. Bemutatom önnek a kampány kulcsfiguráját, Daniel Millert – szakítja meg gondolataimat Jerry.

Jaj, ne, még egy kicsit várhatott volna a bemutatással.

– Miss Hobbs – nyújtom felé kezemet, de nem állok fel, mert akkor az árulkodó jelek a nadrágomban kimutatnák reakciómat a látványra.

Ahogy felém fordul és kezét nyújtja úgy érzem, hogy görcsbe rándul a gyomrom. Beleveszek a tengerkék szemeibe. Kezünk összeér és látom, ahogy az ő szemei is kikerekednek az érintésemre. Mintha nem a Föld nevű bolygón lennék, a talaj már imbolyog a lábam alatt, talán lebegek?

Nekem ez a nő kell. Szarok a fogadalmamra.

Végigpásztázom szemtől szembe, nyaktól lefelé. Istenem, azok a mellek, a széles csípő! Elképesztően formás vádlijai vannak, tuti, hogy sportol valamit.

Daniel, szedd össze magad, és ne csorgasd a nyálad!

Arckifejezése kicsit megváltozik, de megértem.

Mit képzelhet rólam vajon? Egy bunkó, aki még felállni sem tud a bemutatkozáskor.

– Khm, Khm…

Jerry töri meg az én elvarázsolt kalandozásomat. Elizabeth elengedi a kezem, bár nekem annyira nem akaródzik, ezért furcsán is néz rám, ahogy próbál ki kerülni a szorításomból.

– Övendek a szerencsének, Mr. Miller – szólal meg Elizabeth határozottan, majd Jerryre néz és folytatja: – Az arckifejezésükből ítélve nem rám számítottak.

Mi tagadás, meglepett ez a váratlan fordulat, de talán még jól is elsülhet ez az egész. Valószínűleg kellemesebb lesz vele az időtöltés, mint egy kopaszodó, középkorú inassal. Miután az ágyamba csábítom, majd meglátjuk, hogy ki irányít kit. Nem lesz nehéz dolgom szerintem, hiszen eddig a leghosszabb csábítási időm cirka 30 perc volt, nem hinném, hogy Elizabethnél is több kellene ettől. A szemem egyszerűen nem tudom levenni róla, tekintetem a felső- és alsóteste között cikázik folyamatosan.

Nekem ő kell, megszerzem.

Ismét Jerry töri meg a csendet:

– Nos, akkor ha már ismerik egymást, akár kezdődhet is a munka, hiszen nem azért fizetek milliókat a Primary Marketingnek, hogy a játékosaim a szemüket legeltessék az alkalmazottaikon. Kérem, Miss Hobbs, fáradjanak át a tárgyalóba és ismertesse Daniellel a kampány főbb részleteit, és egyben az ő feladatát a stratégiánkban.

– Mr. Miller, ha készen áll, akkor vágjunk bele! – fordul felém Elizabeth komoly arccal.

– Vágjunk a közepébe! – Felvillantom kisfiús mosolyom, és látom a bombázó és Jerry arcán, hogy vették a kétértelmű válaszomat.

Bizony, kislány, én akár a közepébe is belevágnék, ha te is benne vagy.

Kifelé menet látom Jerry rosszalló pillantását, amely egyértelműen nekem és a neki nem tetsző beszólásomnak szól.

Tekintete szinte égeti a hátam kifelé menet, de pont leszarom.

Elizabeth

Chicago. Az új otthonom, az új életem kezdete, amitől egyszerre érzek izgalmat és félelmet a belsőmben.

A szeptember itt olyan, mint nálunk. Sokakkal ellentétben én imádom az őszt, szeretem az elszíneződő falevelek adta színpompát, szeretek a földön heverő falevelek között sétálni. Erre az évszakra nem elmúlásként tekintek, hanem valami újnak a kezdetére. A főnixmadárhoz hasonlítanám: most hamvába hull, hogy tavasszal újjászülethessen. És ami a legjobb, hogy ilyenkor kellemesen meleg az idő, csak éppen nem érzed magad grillcsirkének. Nem bírom a hőséget, ragadok, elfolyok.

Ez a város sokkal nyüzsgőbb, mint Budapest. Szeretem Magyarországot, nagyon hiányzik, de muszáj volt otthagynom a családom, köztük a húgomat, akit cserbenhagytam. Ő felnézett rám, a nyomdokaimba akart lépni, és én csalódást okoztam neki azzal, hogy ilyen messzire futottam a múltam elől. Úgy éreztem, ezt kell tennem, mert otthon a múltam, az emlékek fogva tartanak; hiába jártam dilidokihoz, nem sikerült elfelejtenem az átélt borzalmakat, így éltem az első lehetőséggel, és kitörtem a múltam fogságából: Chicagóba költöztem.

Édesapám Chicagóban született, de beleszeretett édesanyámba, aki magyar, és Magyarországon telepedtek le, majd alapítottak családot. Egy buta kirándulásnak indult anyukám részéről, de a találkozásuk olyan maradandó élményt hagyott bennük, hogy tartották a kapcsolatot, majd édesapám később meglátogatta anyát és ott maradt Magyarországon. A nagyszüleim nem helyeselték a döntését, hogy a karrierjét feladja egy szegény lány miatt, ezért megszakítottak a családommal minden kapcsolatot. A szüleim vidékre költöztek és egy hatalmas gazdaságot hoztak létre: haszonnövényeket termesztenek főleg, ezért egy egész gépparkot alakítottak ki otthon. Nagyon fura érzés fog el, amikor arra gondolok, hogy itt vagyok édesapám szülővárosában. Annyit mesélt róla gyerekkoromban! Szavai tele voltak szeretettel, és éreztem a honvágyat a hanglejtéseiből. Igaz, gyerek voltam, de belül tudtam, hogy haza vágyik. Kislányként mindig ígérte, hogy egyszer elhoz szülővárosába, de a mezőgazdaságban sajnos nincs leállás, így az utazás elmaradt. És van még egy ok, ami Chicagohoz húzott: a gimis legjobb barátnőm itt lakik. Ő mert nagyot álmodni és ideköltözött a barátjával, akivel ugyan azóta már szakítottak, de ő itt maradt egyedül és mérhetetlenül büszke vagyok rá, hogy megállta a helyét egy ismeretlen kontinensen, egy ismeretlen kultúrában. Jelenleg a barátnőm, Lilla osztja meg velem a lakását, így legalább bepótolhatunk minden külön töltött percet, illetve nem mellékes, hogy a lakbéren is osztozunk, így legalább neki is csökken az anyagi terhe a bérleti díj megosztásával. A lakás a State Streeten van, ami a város egyik középpontja, nem csoda, hogy zajos és drága, de minden könnyen elérhető. Maga a lakás nem több ötven négyzetméternél, két kisebb szobával bír, egy kisebb nappalival, egy konyhával és egy mosdóhelyiséggel. Kettőnknek bőven elég, de a díja elég drága.

Félek az újtól, ugyanakkor várom az új kihívásokat, amiket a főnököm, Derek ad majd nekem. Derek akár a nagyapám is lehetne, csak fiatalos kiadásban. Magyarországon egy hatalmas marketingcéget épített fel, azonban politikai érdekemberek ezt a céget tönkretették. Ám Dereket sem kellett félteni, mert mielőtt még teljesen tönkretehették volna, ő egyre nagyobb hangsúlyt fektetett az amerikai vállalkozására. Egyszerre két vasat tartott a tűzbe, és most itt vagyunk Chicagóban. Már meg is kaptam az első komoly munkámat, szóval nagyon oda kell tennem magam, hogy bizonyíthassak Dereknek.

Mindig többes szám első személyben beszélek a cégről, még ha nem is az én tulajdonom a Primary Marketing, mert én vagyok Derek jobbkeze, ketten vagyunk csak az Újvilágban, egymásra hagyatkozunk, főleg a munkánkban. Derek nagyon jó szakember és jó ember, ugyanakkor az alkalmazottaival szemben határozott és igazságos. A felesége hosszú betegség után meghalt még egész fiatalon. Éppen a betegsége diagnosztizálása előtt döntötték el, hogy gyereket szeretnének, ám Derek lemondott a gyerekvállalásról, hogy a felesége gyógyulása legyen az első. Egyszer elárulta nekem, hogy nem tudott volna felnevelni egy gyereket egyedül, ha a felesége nincs mellette, képtelen lett volna rá. Teljesen megértem. Azt akarták, hogy Anne felépüljön a betegségből, és utána alapítottak volna családot, ám az életük másképp alakult. Anne halála után Derek minden percét a munkájának szentelte, Magyarországon neki dolgoztam, és az ottani cégéből csak engem hozott magával. Derekkel vállvetve harcoltunk a fennmaradásért, azonban – velem ellentétben – Derek még idejében felismerte, hogy jobb, ha felkészülünk az elkerülhetetlenre, így megmozgatta minden külföldi kapcsolatát, hogy új otthonunkban labdába rúghassunk. És jelen esetben ezt most szó szerint kell értenünk.

Az új cégünk első feladata – Derek vezetése alatt – a Chicago Fire SC új marketingstratégiájának kidolgozása és megvalósításának lebonyolítása; egészen pontosan egy kampányt kitalálni, amivel növelhetjük a meccsek nézőszámát, illetve az átlagemberek közé emeljük a csapatot, mivel a klubvezető elmondása szerint a játékosokkal kicsit elszaladt a csikó: arrogánsak lettek. A klubvezető a megbeszélésen tájékoztatta Dereket, hogy neki lenne egy embere, aki lehetne a reklám- vagy kampányarc. Jerry Davis, a klubtulajdonos ragaszkodott hozzá, különben más céget keresett volna helyettünk, amennyiben nem vállaljuk. Jelen helyzetünkben azonban nem tehettük meg, hogy nem vállaljuk el a munkát, mert valamit le kellett raknunk az asztalra ahhoz, hogy fennmaradhassunk. A cápák piacán nem válogathatunk, legalábbis most még nem, de remélem, hogy hamarosan ez változik, és mi tudjuk az összes feltételt megszabni. Amikor a főnököm elmondta, hogy focistákkal kell foglalkoznunk az elkövetkezendő hónapokban, teljesen lefagytam. A focisták az egyik legbugyutább emberek a földön: iskolakerülő mihaszna emberek, akik elképesztő fizetést vesznek fel azért, hogy kergethessenek egy labdát. Legalábbis otthon, Magyarországon ez így működik.

Ez aztán nem méltó egy marketingeshez. Micsoda hozzáállás, gratulálok, Elizabeth!

A mi munkánkban legtöbbször nincs megkülönböztetve a hétvége és a hétköznap, így van ez ma is: szombat van, de én épp készülődöm, mert ma személyesen is találkozom a klubvezetővel, akivel megbeszélem a kampány részleteit, és beépíthetjük az ő elképzeléseit is a stratégiába. Még mindig pufogok, amiért pátyolgatnom kell egy embert. Nem értem Dereket, mert ismeri a múltam, mégis rám sózta a munkának azon részét, amiben a legtöbb kontaktust kell teremteni egy bájgúnárral. Megkértem Dereket, hogy ne szóljon Mr. Davisnek, hogy egy nőt küld erre a feladatra, mert sajnos a legtöbb férfi előítélettel van a nőkkel szemben: úgy gondolják, hogy nem tudnak olyan jó munkát végezni, mint ők maguk.

Felveszek egy térdig érő, egyszerű, ujjnélküli, magasan dekoltált fekete ruhát, hozzá fehér magassarkú cipőt húzok, és magamhoz veszem a hozzáillő táskámat. Kihasználom, hogy nincs kánikula, így szabadon hagyom a hajam. Nem szeretek vele sokat bíbelődni, így vagy kiengedve hagyom, vagy lófarokba kötöm, nem variálom túl. A sminkelésre sem fordítok órákat, egy kis alapozó, némi szemfesték, és kész is, útra készen állok. Leintek egy taxit az utcán, bediktálom a klub székhelyének a címét. Derek adott némi készpénzt a helyi utazásaimra, míg kiismerem a várost és eltájékozódom magamtól. A taxis próbál szóba elegyedni, de hárítom azzal, hogy csak egy nagyon kicsit beszélek angolul. Nem árulom el neki, hogy az angol a második anyanyelvem, mivel apa megtanította a nyelvet. Ő persze értetlenül néz rám, hogy ha kicsit beszélem a nyelvet, akkor hogy a fenébe tudok neki ilyen szép kerek mondatot gondolkodás nélkül elmondani. Igazából már nem érdekelnek ezek az értetlen tekintetek, megszoktam az elmúlt hetekben, így már csak némán bambulok ki a taxiból, míg a célállomásra nem érünk. Némi borravalót adok a taxisnak, majd egy nagy levegőt veszek és belépek az épületbe.

Gyönyörű üvegépület, egy kisebb felhőkarcoló, legalább húszemeletes. Az aulában minden üvegből van, csupa csinos nő áll a recepcióban. Mikor bemutatkozom és megmondom, kihez jöttem, már tárcsázzák is Mr. Davis titkárát és a lifthez kísérnek. A lifttel haladva felfelé azon töprengek, hogy egy ekkora cég miért külsőst kér fel marketingfeladatra, miért nem csábít magához jó szakembereket. Biztosan zsugori az öreg és mindenen spórol, hogy több maradhasson neki, minket kifizet egyszeri díjjal, és a későbbiekben neki senki bérét nem kell továbbfizetni, illetve kirúgni.

Ahogy a lift megáll, érzem a görcsöt a gyomromban. Fel kell vennem a határozott, vezető női szerepet. Nekem kell irányítanom a megbeszélést, semmi nem zavarhat meg, ezért is kértem Dereket, hogy ne mondja el, hogy nő vagyok, így az enyém a kezdeti fölény, amit muszáj megtartanom a tárgyaláson. Otthon lehetek érzékeny és lehetek nő, de most, ebben a világban fel kell venni a harcot és el kell érni, hogy egyenrangú félként tekintsenek rám. Csinos, szőke hajú titkárnő vár a liftajtóban, végigmér a szemével, majd felveszi a művigyort és az ajtóhoz vezet. Amikor belépek, egy középkorú, enyhén kopaszodó férfi áll velem szemben az asztalnál, és egy sötét, barna hajú háttal nekem ül egy fotelben.

Mosolyra húzom a szám, mert látom, hogy elértem a kívánt hatást: Mr. Davis hatalmas szemekkel mered rám, nem akar hinni a szemeinek. Legszívesebben hangosan felnevetnék, de az nem lenne helyénvaló, így inkább elindulok az irányába és bemutatkozom. Mire felocsúdik, eszébe jut, hogy bemutassa a fotelben ülő férfit, így tekintetem rászegezem.

Ha a tökéletesség szobrát meg kellene formáznom, akkor tuti, hogy őt alkotnám meg. Barna haja precízen vágva, magas homloka szépen ívelt, és mélykék szemei láttán mintha a Mariana-árokban járnék. Arca enyhén borostás, markáns. Biztosra veszem, hogy a nők bomlanak utána.

Elizabeth, tartsd magad távol ettől az alaktól!

Felé fordulok, hogy bemutatkozzak, de ő még arra sem méltat, hogy felálljon, így ülve maradva nyújtja felém kezét.

Hihetetlen, hogy mekkora bunkó, egy igazi tahó. Lehet, hogy nem hasonlítok a kinti szöszi titkárnőre, de attól még az édesanyja megtaníthatta volna a jó modorra és a tiszteletre. Ennyit arról, hogy a focistákkal ne legyenek előítéleteink.

A kézfogása meleg és vonzó, úgy érzem, végigsimítanék az ujjain. Hirtelen megijedek a markáns kézvonalaitól és megpróbálom elhúzni a kezem, de szorítása nem enged, és a tekintete sem.

Mi a franc történik a velem? Szedd már össze magad!

Elfog a rettegés, eszembe jut… Nem, nem hagyhatom, hogy a múltam kísértsen még itt is. A férfi biztosan észrevette a reakcióm, így elengedi a kezem. Hiába nem tartja már fogva azokat, még percekkel később is érzem érintését a bőrömön; remélem, nem látják a karomon a libabőrt.

Néhány perccel később, amikor Jerry Davis közölte, hogy Daniel Miller, a csapatkapitány lesz a kampány arca és középpontja, próbáltam nyugodt és higgadt arcot vágni, és elrejteni a „Nem, ez nem lehet, ezt nem vállalom” arckifejezésemet. Miller felállt a fotelból, és ahogy sejtettem, még magassarkúban is bő egy fejjel alacsonyabb vagyok nála. Mi a fenének állt fel? Így csak meggyőződhettem arról, hogy nem csak az arca tökéletes, de a teste is. Biztos nem zabál annyi pizzát és hamburgert, mint én. Mr. Davis áttessékelt minket az irodája melletti tárgyalóba, ahol kettesben kell maradnom ezzel a bunkó félistennel.

Erősnek kell lennem, nem hagyhatom, hogy lenézzen, vagy átnézzen rajtam ez a pasas.

A tárgyalóban egymással szemben ülünk le. Próbálom tartani a határozott, kemény arckifejezést és csak arra koncentrálok, hogy nekem kell irányt mutatnom, nem szólhat bele a stratégiánkba senki, főleg ő nem. Nem kalandozhatok el az izmaira, férfias illatára, ami már az igazgató irodájában is megcsapott.

Tessék, mégis megtettem…

De attól még nagyon helyes férfi, és pont. Daniel rám néz, megvillantja tökéletes fogsorát és beszélgetést kezdeményez:

– Nos, Miss Hobbs, mi lenne a szerepem ebben a nagy reklámban?

– Nos, Mr. Miller, ez nem csak egy reklám, ahol egy szál alsógatyában kell fotózáson részt vennie, ez sokkal több ennél – próbálok kemény maradni.

– Szóval már el is képzelt egy szál gatyában? – vigyorog rám önelégülten. Ez most nagyon meglepett. Az előbb még felállni sem volt képes, hogy bemutatkozzon, most meg mintha a bugyit is le akarná venni rólam a tekintetével.

– Nagyon fordítva ül azon a bizonyos lovon, Mr. Miller, és megkérem, hogy a beszélgetésünket korlátozza a közös munkánkra – válaszolok szigorú tekintettel.

– Csak Daniel. Tegeződhetnénk is akár.

– Nem tartom jó ötletnek, mert maga számomra csak egy munka, és a munkát nem keverem a magánélettel. Csak a magánéletben tegeződöm. Szóval, Mr. Miller, a Primary Marketing folytatja le az új kampányt, amivel a játékosokat, illetve a klubbot közelebb akarjuk hozni a szurkolókhoz. Itt jön maga a képbe: ön fogja a csapatot irányítani ebben a kampányban, példát mutat nekik. Én mutatom az irányt, és maga követi az utasításainkat.

– Akkor maga ezek szerint egy domina.

Értetlenül nézek rá, szerintem a vérnyomásom az egekben van. Nem tudom, hogy elszégyelltem magam és attól lett vörös az arcom, vagy a vértől, ami nagy hirtelenséggel a fejembe szállt. Veszek egy nagy levegőt, mielőtt válaszolnék.

– Utoljára kérem meg, hogy tartózkodjon az ilyen megjegyzésektől és vegye komolyan a munkánkat, mert a jövője múlhat ezen.

Képtelenség ezzel a fickóval értelmesen beszélgetni. Mi a fene ütött bele, nem volt neki numerája mostanában, hogy ennyire próbálkozik?

– Leszbikus? – szegezi egyenesen nekem a kérdést.

– Nem vagyok leszbikus, és domina sem, ha ennyire tudni szeretné. – Elkezdem a táskámat összeszedni. – Hétfőre átnézem a személyi anyagát és összekötöm a kampánnyal. Bízom benne, hogy hétfőn tízkor, a következő megbeszélésen kicsit komolyabban veszi majd a közös feladatunkat.

Nem szól semmit, de érzem, ahogy bámulja minden mozdulatomat. Rápillantok, de rosszul teszem: csillogó kék szemei rabul ejtenek, és azon kapom magam, hogy én is őt bámulom.

– Elnézését kérem, Miss Hobbs, nem akartam faragatlannak tűnni. Hétfőn tízre itt leszek természetesen. Adna nekem egy névjegykártyát, hogyha esetleg kérdésem lenne, mármint a kampánnyal kapcsolatban, akkor megkereshessem?

Előveszem a táskám oldalzsebéből a frissen nyomtatott kártyák egyikét és átnyújtom. Ujjaink összeérnek, és ismét jóleső borzongás fut végig rajtam. Elkapom a kezem és csak értetlenül bámulok rá, majd kinyitom az ajtót és kiviharzok a tárgyalóból. Idegesen nyomkodom a liftajtó gombját, hogy minél előbb friss levegőhöz juthassak.

– Elég egyszer is megnyomni, a szerkezet tudja, hogy a huszadikra kell jönnie – szólal meg egy ismerős hang mögöttem.

Csak el innen, csak el innen…

Egyből felismerem a tulajdonosát, így nem fordulok hátra. Érzem, hogy nagyon közel állt meg mögöttem, már majdhogynem a fülembe súgja a szavakat. A térdeim reszketnek, s izzadok, mintha negyven fok lenne a klimatizált épületben. És még csak most fogom fel, hogy kettesben kell vele lifteznem. Jézusom, az teljesen kizárt. A gyomrom már liftezik magától is, és a lift még ide sem ért. Eszembe jut, hogy mehetnék lépcsőn, de akkor ő győzedelmeskedik, és ezt az örömöt nem akarom neki megadni, így tudomást sem véve előbbi mondatáról, szemeimmel szuggerálom tovább a liftajtót, hátha hamarabb ideér.

Halk liftzene kíséretében haladunk az aula felé csigalassúsággal, szombat lévén senki sem állítja meg a liftet vagy száll be. Érzem magamon a tekintetét, de én csak a cipőjét bámulom pislogás nélkül. Neki kellett volna lépcsőn mennie, tuti hamarabb leért volna, mint én ebben a cipőben. Most már a testem minden porcikájából csorog a víz, borzasztó ez a csend, a levegő szinte fojtogat. Ahogy a kinyílik a liftajtó, kipattanok, és szinte átszáguldok az aulán, hogy minél előbb oxigénhez jussak. Ennyit arról, hogy én irányítok.

2. Fejezet

Elizabeth

♫ Nézd ez az érzés más, ugye te is akarod

Ez a rendbontás, most olyan édes, hogy egy élet kevés lenne rá. ♫

(Bagossy Brothers Company – Olyan ő)

Róla álmodtam. Hogy kiről is pontosan? Daniel Millerről. Álmaimban együtt autókáztunk egy nyitott tetejű autóval Florida felé, a hajamat fújta a szél. Pfuj, mint egy giccses romantikus filmben…

Ilyen nincs, nem létezik ilyen mézesmázos pillanat, csak egy erőltetett amcsi filmben. De akkor miért érzem még mindig, hogy a szél simogatja az arcom? Olyan valóságosnak tűnt. Már tudom, hogy álmodok, de felébredni nem vagyok képes, vagy csak nem akarok. Nehezen, de megrebegtetem a pilláimat, és egy női alak áll az ágyam végén. Olyan erős fény áramlik a szobába, hogy percekig tart, míg kinyitom résnyire a szemeimet és megpillantom Lillát, akinek mind a harminckét foga visszaveri a reggeli napsütést, egyenesen a szemembe. Hosszú, szőke hajával, csinos alakjával és csokoládébarna szemeivel kizártnak tartom, hogy sokáig szingli maradjon.

– Lilla, te mióta bámulsz alvó embereket? – kérdezem a szemem dörzsölgetve.

– Jaj, Elizabeth, ne lustálkodj sokáig, gyönyörű idő van odakinn, és ezt ki akarom használni arra, hogy megmutassam neked a várost – feleli könnyeden.

– És pont ma, vasárnap? Majd talán legközelebb.

– Már itt vagy egy hónapja Chicagóban, de még a lakás és a munkahelyed közötti útszakaszon kívül mást nem láttál. Kell egy idegenvezető, és én ma pont ráérek, szóval nincs választási lehetőséged. – Ellenvetést nem tűrően lerántja rólam a takarót, és kinyitja az ablak másik szárnyát is. Most már tudom, hogy miért éreztem annyira valódinak, hogy a szél az arcomba fúj.

Igyekszem csendben maradni és nem morogni Lilla reggeli ébresztő műsora miatt, ezért feltápászkodom és a fürdőbe veszem az irányt. A lakásból a leginkább a fürdő tetszik, annyira Lilla stílusát tükrözi. Minden fehér és puha, egyedül a fali csempékbe van egy indamintás csík beleégetve. A szőnyegnek legalább 5 centis szálai vannak, így ha papucs nélkül is lépünk be a helyiségbe, minden kellemes hatású. A fekete komódok ezüst fogantyúikkal kiemelkednek és szinte hívogatnak, hogy fedezd fel a bennük rejlő tartalmat. Én már ezt meg is tettem az első napon, amikor megérkeztem. A mosdó feletti hatalmas tükör szintén fehér keretbe van foglalva, harmonizál a többi berendezéssel.

A tükörbe nézve kicsit megrémülök, mert a hajam rémesen bozontos, sőt inkább kócos.

Remélem, nem törik bele a hajkefém!

Szeretem a hajam, de mivel összefogott hajjal nem tudok aludni, így reggelente kész tortúra kigubancolni, és hajkölteményt varázsolni belőle. Na jó, a hajköltemény azért túlzás. Gyerekkoromban anya minden este órákig fésülgette a hajam, és addig beszélgettünk. Nagyon hiányoznak a szüleim, bennük sosem csalódtam, és mindig mellettem álltak a bajban. Kicsit egyedül érzem magam a világ másik felén, így a honvágyam is sokszor előjön. Igaz, nem örültek, amikor közöltem, hogy Derekkel Chicagóba jövök és itt fogok dolgozni egy ideig. Apa arca elszürkült, anya pedig kisebb sokkot kapott. Nem értem még a mai napig sem, hogy miért viselte meg őket ennyire, hogy elutazom, hiszen már nem is laktam velük évek óta. A sok ingázást megunva a fővárosba költöztem, és csak kéthetente jártam haza. Valószínű, hogy az Egyesült Államokból még ritkábban járok haza, de tudták, hogy én nem a tanyán fogok élni velük a halálukig. Az valahogy nem az én világom.

Ahogy rendbe szedtem a külsőm, belebújtam egy kényelmes farmernadrágba majd egy vékony felsőbe, és a konyhába menten. Lilla már épp a szokásos müzlijét eszegette. Ő mindent olyan jó étvággyal tudott enni, hogy aki csak ránézett, biztosra veszem, hogy a nyáltermelése azonnal megindult, nem volt ez velem se másképp. Lilla a telefonját nyomkodta, valamit nagyon olvasott, mert szerintem még azt sem vehette észre, hogy leültem vele szemben.

– Hova szeretnél elvinni ma? – zökkentettem ki koncentrálásából.

– A Lincoln Parkba mindenképp, ott találkozunk néhány barátommal és ha belefér, akkor még a Buckingham szökőkúthoz is elmehetnénk, de lehet, hogy beülünk egy jó kis helyre és ott ragadunk.

– Lilla, nekem ma még át kell néznem egy anyagot, hogy holnap teljes felkészültséggel indulhassak neki egy megbeszélésnek.

– Tényleg, milyen volt a tegnapi találkozód?

– Inkább ne is beszéljünk róla! Kiderült, hogy egy olyan bunkó focistával kell együtt dolgoznom, hogy egész este azon vacilláltam, hogy visszaadom Jerrynek a munkát és…

– Mióta futamodsz te meg egy munkától? – Ekkor Lilla már rám emelte a tekintetét. A szívembe talált kérdésével: tudta, hogy nem szoktam feladni semmit egyhamar.

– A tegnapi megbeszélés borzalmas volt. Kiderült, hogy pesztrálnom kell egy egoista, önimádó tuskót több hónapon át. Mérgemben egy kisebb pánikroham fogott el, szinte szaladtam az utcára, hogy levegőt kapjak.

– És kit kell pesztrálnod? Az egyik kolléganőm imádja a helyi focicsapatot és többször is elrángatott már magával meccsre, szóval ismerek egy-két játékost.

– Daniel Millert.

Kezéből kiesett a kanál és úgy tátva maradt a szája, hogy egy darab müzli is kiesett a szájából a csodálkozástól. Azt hiszem, hogy valamiről lemaradtam, mert én ezt a nevet egészen tegnapig nem is hallottam. Lilla, látva arckifejezésemet összeszedte magát, megrágta a bekapott müzlijét és elmagyarázta, hogy kivel is fogok én együtt dolgozni a jövőben:

– Lizzy, te egy mázlista vagy. Ő a Chicago Fire csapatkapitánya és Chicago legjobb partija, ha nem az egész északi parté. A munkatársam, Jenny évek óta próbál a közelébe jutni, de eddig nem sikerült neki. Ha elmondom, hogy te milyen közel leszel hozzá… Áh, inkább nem, mert akkor paparazzo módjára fog ránk törni mindennap. Szerintem Jennyre még csak rá sem nézne, mert – ahogy a bulvárlapokan láttam – ő a modellekre bukik. De hát melyik sportoló nem?

– Nekem nem az esetem. Tudod, hogy nagyban kerülöm az ilyen alakokat. Beindul a kis jelző az agyamban és menekülőre fogom, főleg Alex óta…

– Elizabeth, ne vegyél mindenkit egy kalap alá Alexszel. Ő egy rossz fejezet volt az életedben, de már lezártad. Most már csak előre nézz.

Lilla együttérzően elhúzta a száját és nem kérdezősködött tovább, pedig ha tudná, hogy mit éreztem, amikor először megpillantottam Danielt… Ő még hisz az igazi szerelem első látásra-dologban. Nekem ennél már jóval több kell. Én már nem hiszek a tündérmesékben, többé már nem. Nem hiszek a jófiús kinézetben, a ragyogó mosolyban. Daniel Millernek sem dőlök be, igazából nem is értem, mi történt velem. Láttam egy jóképű, vonzó férfit, aki tény, hogy szívdöglesztő, de ennyi. Egy olyan férfi, mint Daniel, sosem nézne olyan lányra rá, mint én. A modellalkattól igencsak messze állok, és hát az egyéjszakás kapcsolatokat sem részesítem előnyben; ergo mi nem egymásnak valók vagyunk. De akkor miért vert úgy a szívem és rándult görcsbe a gyomrom? Lehet, hogy hat éve még találtam volna rá magyarázatot, de most már nem.

***

Lilla nagyon kitett magáért. Taxival mentünk a Lincoln Parkba, és útközben minden egyes felhőkarcolót megbámulhattam. Rajongtam a felhőkarcolókért. Az okát nem tudom megmagyarázni, de volt bennük valami, ami vonzott. Talán a hatalmasságuk, talán a történetük, talán az alapítójuk. Nem tudom, szerettem volna egy ilyen épületben dolgozni. Jerry egy tízemeletes épületben bérelt irodát, így nem mondhatnám, hogy pazar kilátás nyílt a városra. Tetszett, de szerettem volna mindig is egy felhőkarcolóban dolgozni.

Már délután egy körül járt az idő, amikor összefutottunk a barátnőm munkatársaival, akik egyben a barátai is voltak – itt, Amerikában ők jelentették neki a családot, főleg a szakítása után. Bemutatkoztunk egymásnak. Lucy egy afroamerikai, alacsony, de csinos lány, aki velünk egyidős lehetett, de legfeljebb harminc éves. Nagyon szimpatikus volt első látásra; úgy éreztem, hogy nem foglalkozik mások véleményével. Ez jól tükröződött öltözködésén is, ami kevéssé volt letisztult, inkább zavaros. Jacknek, az új csapat egyik férfi tagjának szőke haja és világos bőre német beütést sejtetett. Kék szeme furán villogott a napfényben… nem tudnám megmondani, hogy mi, de valami gonosz fény suhant át egy-egy pillantásán. Tony, a másik fiú velem egy magasságú, szemüveges volt. Szépen borotvált arcával megnyerő külsőt mutatott a világnak. Próbált sármosan kacsintani felém, de ez nekem nagyon nem jött be. Nem volt sok időm gondolkodni, mert egy harsány, fülsiketítő hangú, vörös hajú lány ugrott elém:

– Szia. Jenny vagyok, már sokat hallottam rólad.

– Öhm… Szia, Jenny, örülök, hogy megismertelek – válaszoltam félszegen és közben Lillára pislogtam, hogy ki a fene ez. Ő csak megrándította a vállát, finoman jelezve, hogy bocs, nem találtam jobb barátnőt, míg te távol voltál. Nagyon meglepődtem Jennyn, nem így képzeltem el valahogy. Azt hittem, hogy egy kicsit hasonlít rám, de ez a fülsértő hangszín… A hideg futkosott a hátamon még mindig a hangjától.

A nagy bemutatkozást követően a Lincoln Park mellett lévő kis étterembe tértünk be, immár hatan. Meglepődtek, hogy tökéletesen beszélem a nyelvüket, elmondásuk szerint nem rám számítottak, hanem egy félszeg magyar lányra, aki félig-meddig ismeri az idegen szavakat, és leginkább csak bólogatni fog. Jack velem szemben foglalt helyet, míg Tony – megelőzve Lillát – leült a mellettem lévő székre, mire barátnőm kérdőn méregette Tonyt, aki csak megrántotta a vállát, amikor tekintetük összetalálkozott. Marhasteaket kértem, ahogy a többiek is. A marhát kevésbé szeretem, de itt Amerikában ezt nem merem hangoztatni, mert még ferde szemmel néznének rám. Nagyon jó hangulatú volt a beszélgetésünk, egyedül Jack lógott ki a sorból. Olyan volt, mintha nem is itt lenne köztünk. Sokszor éreztem magamon a tekintetét; ahányszor rápillantottam, ő vagy gyilkos tekintettel meredt rám, vagy elkapta a tekintetét. Jenny akart a középpontban lenni, ezt már a bemutatkozásunkkor is éreztem, és azt is, hogy nagyon szeretne Tonynak imponálni, aki ezzel szemben engem próbált volna fűzögetni. Éreztem, hogy Jenny nem őszintén kedvel engem, és azt gondoltam, Lillához is csak valamilyen érdek fűzi. A beszélgetést a telefonom csörgése zavarta meg – a kijelzőre pillantva egy ismeretlen számot láttam. Hezitáltam, hogy felvegyem vagy sem, de valami azt sugallta, hogy ez fontos lesz. Felálltam, és félevonultam egy csendesebb kis zugba.

– Elizabeth Hobbs – szóltam bele a készülékbe határozottan.

– Üdvözlöm, Elizabeth, Daniel Miller vagyok. Hogy van ezen szép vasárnapi délutánon? – szólt bele mély orgánumán az álombéli férfi.

– Köszönöm, jól vagyok, épp egy társasággal ebédelünk. A holnapi nappal van valami gond esetleg? – kérdeztem a tárgyra térve.

– Nem, holnap tíz óra. Tudom. Ott leszek, mióta elváltunk, azóta a holnapi napot várom.

Na jó, ezt most nem értem. Ez mire jó? Mi ez a nyálas szöveg? Mit akar ez a fickó?

– Daniel, van valami konkrét dolog, amiért hívott? – igyekeztem rövidre zárni a beszélgetést, de a válasza egy kicsit meglepett: