Kalin Terzijszki

Ki szeret?

novellák
– részlet –

Fordította Krasztev Péter

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Има ли кой да ви обича
Издателска къща Жанет 45, Пловдив, 2009
Copyright © Калин Терзийски [All rights reserved.]
Hungarian translation © Krasztev Péter, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064-2989
ISBN 978 963 493 150 8

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Tűrk Rita
Borítóterv: Stark Attila
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Az értékgyűjtő

Az értékgyűjtő elővesz a zsebéből egy gyűrött csomag cigarettát – az egyik értékét –, és rágyújt. Az öngyújtón, amellyel meggyújtotta a cigarettát, egy pucér nő képe látható, erősen kopottas ábrázolás, de ez is érték. Hangosan megszívja az orrát, a földre turházik, és lendületbe hozza a félig megrakott értékhordó kordéját. Lassan halad az utcán. A kétoldalt sorakozó épületek sötétszürkék, mert az utca régi. A gyűjtő látszólag szórakozott, de ez csak a cigarettafüst miatt tűnik így – hunyorog tőle ugyanis –, amúgy meg a lába elé néz, semmi sem kerüli el a figyelmét. Lám csak, tekintete megakad egy vélhetően érdekes tárgyon, egy kellemesen sárga papíron. Lehajol, és egy újságoldalt húz föl. Egy kuka és egy elhagyatott újságosbódé közé fészkelte be magát, ott sárgult egy éven át. Igen, a dátum is ott van rajta, pontosan egy éve. Az újságoldalon olvasható egyik cím szerint Akik a Bak jegyében születtek, számítsanak üzleti sikerekre, a Kosoknak a párkapcsolatban lesz szerencséjük. A másik oldalon halálhírek és egy rokonszenves, mosolygó szemű fiatalasszony fényképe. „Érték” – gondolja magában a gyűjtő, és begyömöszöli a lapot a kordén található többi érték közé. Továbbgördül előre, felbuzdulva az értékbőségtől, melyet az utcák, a járdák és a kukák kínálnak. Maga a világ. Talál egy letört Barbie baba lábat, egy üres, de még illatozó kölnisüveget, egy golyóstollat üres betéttel, egy száraszegett, de még viruló szegfűt, egy szarkatollat, Tolsztoj Leó Kreutzer szonátájának második részét, egy teáskanalat és egy nyomtatott áramkört egy ismeretlen elektromos eszközből. Mindennek megtalálja a helyét a kordéban, hogy aztán könnyen előkerítse a dolgokat. Elégedett a fellelt értékekkel, és már csak hányavetin figyeli a flasztert, inkább csak önmaga szórakoztatására; az aznapi értékeket már összegyűjtötte. Hazafelé tart, óvatosan felvontatja a kordét a második emeletre, kinyitja az ajtót, és belép az értékei birodalmába. Bárki másnak ez egy undorító odú, szeméthalom, a legförtelmesebb hulladékokból összehordott ganédomb, ám az értékgyűjtőnek ez a világ legmesésebb helye. Itt gyűlik össze az emberi boldogság, bánat, élvezet, munka, kétségbeesés, zsenialitás, félelem, ostobaság, részegség és őrület hordaléka. Az értékgyűjtő elégedetten végigpásztázza tekintetével a birodalmát, egy órán át rendezgeti az újonnan beszerzett értékeket, rágyújt, majd elkezd olvasni egy szerelmes levelet, melyet úgy tíz napja talált egy gondosan átszalagozott paksamétában, a csatorna melletti csalitban. A levél így kezdődik:

„Szerelmem, szerelmem, szerelmem, már három teljes napja nem érintettelek, nem csókoltalak, nem hallottam a hangodat, és nem cirógattam a hajadat. Annyira hiányzol, hogy az már fizikailag fáj, mintha egy létfontosságú szervet téptek volna ki belőlem. Még a belélegzett levegőnek sincs íze nélküled, légszomjam támad, és a mellkasom üres marad. Az egész világ üres nélküled…”

„Érték” – gondolja magában az értékgyűjtő, újabb cigarettára gyújt, s elteszi a helyére az épp elnyomott csikket.

Két út közül az egyiken

Egy meredek ösvényen lépdeltem a keskeny sziklagerincen, mindkét oldalon feneketlen szakadék tátongott. Egy órába telt, míg a gerinc végéhez értem, aztán aláereszkedtem a nedves növényzettel benőtt völgyszerűségbe. A mélyén, a fák között felsejlett egy barlangbejárat. Amikor a közelébe értem, kicsit odébb megpillantottam, akit kerestem: A Világ Legbölcsebb Emberét. Akiről Azt Mondják, Hogy Majdnem Mindent Tud.

Ő előbb vett észre engem, felegyenesedett, kedvesen köszöntött, és hellyel kínált egy kövön a saját köve mellett. A Legbölcsebb küllemét meglehetősen nehéz leírni: lehet róla mondani, hogy inkább öreg, de mégsem aggastyán, arca átlagos és némileg naiv, öltözete pedig szürke nadrág és zöld, rövid ujjú ing.

Csalódtam volna? Ám amint leültünk, elkezdett magáról és a nem hétköznapi sorsáról mesélni, és ettől a megjelenése mintha egyszeriben elvesztette volna jelentőségét. Valójában azért jöttem, hogy magamról kérdezzek valamit, de belőle megállás nélkül dőlt a szó. Én meg csak hallgattam a nehéz élet részleteit, a túlélés elbeszélését, az eltúlzott, céltalan élvezetek történeteit, hallgattam elkeseredésről és lelki magaslatokról. Amikor úgy éreztem, története véget ért, rászántam magam, hogy megkérdezzem azt, amiért odamentem. „Jóember! Tudom, mit akarsz kérdezni. Elmondtam neked az életemet, de meglehet, sok más ember életét is. Közben titkon végig figyeltem az arckifejezésedet és a testbeszédedet. Ebből rájöttem, mit akarsz hallani tőlem. Nagyon figyelj, mit mondok neked. Ha a szerencse elpártolt tőled, és nem jut osztályrészedül egy cseppnyi boldogság és öröm sem azokban az években, amelyek számodra rendeltettek, mert hidd el nekem, sok ember van ezzel így, akkor két út közül választhatsz: lehetsz jó ember, aki minden ok nélkül szereti az életet és az embereket, vagy lehetsz elkeseredett és megátalkodott véglény, aki gyűlöli az egész világot. De figyelmeztetlek: igen-igen kevesen vannak a hozzád hasonlók, akik az első úton indulnak el. És most eredj!”

Elindultam, visszakaptattam a gerincre, újra a keskeny csapáson jártam, melynek két oldalán feneketlen szakadék tátongott. Menet közben a bölcs szavai jártak az eszemben. Nem túl lélekemelő szavak. Hiánytalan választ kaptam a kérdésemre, de attól még nem tetszett. Nem találtam a boldogság és az öröm forrását az életemben, de megátalkodott, gonosz emberré se akartam válni. Cseppet sem akartam. Miközben ezen járt az eszem, észrevétlenül lelassítottam a lépteimet. Végül megálltam és hátrafordultam. Kicsit még hezitáltam, összezavarodtam. Aztán mély levegőt vettem, hangosan kifújtam, és elindultam visszafelé. Újra elértem a völgyféleségbe, aláereszkedtem a barlanghoz, és odaléptem a bölcs elé. Épp levest főzött magának egy kis gázégőn.

– Mondd, jóember! – egyenesedett fel.

– Tudod… egyáltalán nem könnyű ilyet kérnem, de… nem maradhatnék itt nálad… egy kis ideig?

– Minek?

– Sok dologról szeretnék veled beszélgetni, ha nem mennék ezzel az idegeidre.

– Hát… amúgy is erősen unatkozom, meg aztán épp segíthetsz is a vízhordással és a vásárlással a faluban… igen, semmi kifogásom ellene, hogy maradj.

– Igen? Tényleg? Maradhatok? Köszönöm… nagyon szépen köszönöm! Rengeteg mindent meg akarok tőled kérdezni.

– Nyilván… – hajolt a bölcs a fazék fölé, és megkavarta a levest.

– Tudod… Tényleg nagyon örülök, hogy belementél abba, hogy maradjak.

Felegyenesedett, rám nézett, és elégedetten elmosolyodott:

– Aha, szóval örülsz…

– Igen, örülök.

– Vagyis örömérzeted van?

– Igen, örülök, hogy sok mindent megtudhatok önmagamról.

– És meg is értetted, hogy örülsz?

Megéreztem, hogy örülök, és megértettem, mennyire különösen és viccesen történt mindez: én, az örömtelen, aki a szerencse és a boldogság esélye nélkül születtem, örültem.

– Na, most sarokba szorítottál – mondtam, és kis híján elsírtam magam a különös izgalomtól.

– Na, igen… Most megfogtalak! – jegyezte meg önelégülten. – Ezért is tartanak a Leg… nem is emlékszem már, hogy mondják. Elég jó vagyok az ilyen dolgokban. Szóval örülsz, mi? – csapott a vállamra.

– Igen!

– Leülsz ide mellém, hogy együtt örüljünk mindennek, legyen az bármi is?

– Igen, nagy örömmel ülök le veled…

– Teszünk egy kis jót az embereknek, csak úgy, kedvtelésből?

– Igen, pont ezt szeretném!

– Hát jó – csapott a vállamra. – Cigid van?

– Van.

– Na, gyújtsunk rá, míg megfő a leves. Aztán bezabálunk, és alszunk a napon. Este meg bemész a faluba sörért és élelemért.

– Igen, most már értem, miért vagy A Világ Legbölcsebb Embere, Akiről…

– Na, jól mondod… adj tüzet… Köszi – gyújtott rá a bölcs, és visszaült a helyére.

– Hűha! – tettem le magam a kőre én is.

– Ja-ja, én vagyok a Legbölcsebb – mormogta magában. – Évekkel ezelőtt ugyanolyan, de szakasztott ugyanolyan voltam, mint te.

– Tényleg?

– Igen. Aztán idejöttem egy emberhez… De hagyjuk is.

Elszívtuk a cigarettát, kimertem a levest két kupába, lendületesen kikanalaztuk, majd mindketten kitunkoltuk a maradékot kenyérhéjjal.

– Nagyon örülök, hogy itt vagyok – mondtam, és felsóhajtottam.

– Most örülsz, este, ha iszunk egy kis sört, megsütünk pár kolbászt a parázson, és nótázunk egyet, még a boldogságot is megérzed.

– Ez komoly?

– Mennyire, hogy – vágta rá nagy elégedetten a bölcs. – Most menj, mosd el az edényeket.

Narancssárga,
majdnem barna

Az Izgrev negyedben lakott, és minden szinten tökre rendben volt. Még a munkája is, ami manapság azért elég életszerűtlenül hangzik, kiváltképp, ha az ember szabadúszó művész. Havi két képet adott el, ötszáz dolláros átlagáron. Nem rossz pénz. Pár barátjával együtt állított ki: fiatalok voltak, és mérsékelten formabontók, vagyis még nem hagytak fel a festék és a vászon használatával a roncsolt macskahullák és a zöld fény különböző árnyalatainak javára. Ő maga még visszafogottabban volt avantgárd: nemcsak vásznat és festéket használt, de a színek kiválasztásában is meglehetős önmérsékletet tanúsított. Mindig ugyanabban az árnyalatban festett: kékes-barna, ha létezik egyáltalán ilyen. Nem bírta elviselni a csiricsáré pacsmagolást. Úgy vélte, a változatos színhasználat cigányos, flúgos, és a bárdolatlanság felesleges demonstrálása. Gyerekkora óta így gondolta.

Amikor minden más gyerek piros melegítőt hordott, és sárga polár felsőt kék felirattal, ő barna pulóvert viselt sötétkék, hibátlanul semleges színű nadrággal. Körülötte minden szürkés volt, vagy kékes, esetleg barnás. Kiskora óta szerette a grafikát, de mindig úgy érezte, hogy ez a technika a szín hiányának gondolatát testesíti meg, mintha a színt utólag is hozzá lehetne adni, megmételyezve ezzel a művet. Ezért kezdett el festékkel dolgozni, ráadásul a legdöglöttebb színekkel: szürkés-barnás-kékessel. Őt még a fekete is zavarta, mert túl harsánynak tartotta.

A szenvedélymentes színek iránt érzett szenvedélye dacára elég tehetséges volt, és a dolgai jól mentek. Már úgy értve, hogy a képekhez hasonlóan a dolgai is jól mentek. Az élethez is volt tehetsége.

Egyetlen dolog aggasztotta csak. A felesége. Nem, nem is a felesége. Önmagában véve az asszony gyönyörű volt. Na jó, nem épp gyönyörű… nagyon szép, művészlélek, szenvedélyes… miket szoktak még ilyenkor mondani az olyan nőkről… akik magukba bolondítják az embert, aztán meg ronggyá szálazzák az idegeit? Elég az hozzá, hogy igencsak érdekes asszony: így mondják ezt alighanem azokról a nőkről, akiknek az ember legszívesebben szíjat hasítana a formás popójából. A szitu a következőképpen festett nála: annyira művészlélek volt, hogy egy apró virágcserepet hordott a nyakában, benne igazi, élő ibolyával. Nemcsak köldökpiercinget viselt, hanem bokaláncot is, sőt gyűrűt minden lábujján. Ezt simán el tudta fogadni, hiszen maga sem volt teljesen konvencionális. A harsány színek iránti érzékenysége miatt viszont jeges rémület fogta el, amikor a felesége narancssárgára sminkelte az arcát, vagy élénkzöldre festette a haját.

A feleség keramikus volt, agyagból készített tárgyakat, de maga az agyag teljesen hidegen hagyta. Miután kiégette a csetreszeit közös műtermük kemencéjében, végre elkezdődhetett velük az igazi munka: a szegény, kellemesen barnás agyagot összemázolta a legrikítóbb, legbaljósabb, napsugaras és lidércesen életvidám színekkel. Na, ezt csinálta.

A festő meg nem haragudott rá, mert ez legalább nem szivárgott be túl mélyen a magánéletébe. De azután eljött egy pillanat, amikor mégis behatolt oda is.

Egyszer csak a felesége fogta magát, és sárgára festette a konyhai ablakkereteket. Ő meg felsikoltott, de csendben, magában. Egy hétre rá már nem bírta cérnával, és átfestette barnára. Végtére is a konyhában enni szokott az ember. Csakhogy az asszony sem nyughatott. Ibolyaszínű festékkel mázolta le a székeket. Az ember két napig csikorgatta a fogát, majd végül kihajította őket. Műanyag kerti székeket vásárolt helyettük, azok legalább fehérek voltak. Az asszony ekkor a szobákba helyezte át a hadszínteret. Mindenhova kitette a tarka kerámiáit, makramékat lógatott fel, és színorgiában tobzódó szőttesekkel aggatta tele a falat, a padlóra, de még a plafonra is jutott. Ebbe a férj beleszédült, rosszullét környékezte, a fejében pedig az önbíráskodás szándékára utaló zavaros gondolatok kezdtek kavarogni. Amióta ismerték egymást, még sosem veszekedtek komolyan. Az asszonyt ugyanis annyira lefoglalták a narancssárga rúzsai, a lila hajfestékei és a mesterséges rubinok a lábujjgyűrűin, hogy nem jutottak el a veszekedésig. Néha évődtek a hangulat fokozása miatt. Eddig.

Egy szép napon a férj úgy döntött, hogy kiborítja a bilit. Direktben elmagyarázta neki, mennyire nem állhatja a tarkabarkaságait. „Nincs több csiricsáré, legalábbis a privát teremben nem tűröm. Világos vagyok?” – mondta. „Ne játszd már meg magad… nekem is ez a privát terem. Nem tudok egy… mi ez itt, miben… odúban…”

Másnap ki sem mozdult a műterméből, csak hergelte magát. Az asszony egy bunkó. És biztos csak azért csinálja, hogy őt felcsessze. Hogy a narancssárga karmaival az ő kifinomult színérzékében vájkáljon…

Este tízre ért haza. A lakásban sötétség honolt. Felkapcsolta a nappaliban az összes lámpát. És felsikoltott: tisztes borzadállyal teli fejhangon. A nappalinak, mint minden nappalinak általában, négy fala volt. Csakhogy most mindegyik különböző színű volt: sárga, narancssárga, rózsaszín és ultramarin. Az asszony pedig az ő karosszékében ült, amelyet – a rekamiéhoz és a többi fotelhez hasonlóan – valami négyzetmintás förtelemmel terített le.

Közelebb lépett hozzá. Elmosolyodott. Az asszony nem érzékelte, hogy a vigyorban van valami, aminek nem volna ott a helye. A férfi közel hajolt hozzá, szemét félig behunyta, mint aki csókot akar adni. A nő bután elmosolyodott, és felé fordította az arcát. Ekkor a férfi lassan, kitartóan elkezdte fojtogatni.

Fél óra múlva a műterem kemencéjében már lobogott a tűz, a férfi meg tuszkolta bele az élettelen testet. Legutoljára a bal kezét gyömöszölte bele, azt, amelyiken citromsárga körömlakk virított. A kemence reggelig égett. Fél kilenckor egy kis lapáttal és seprűvel kikapart belőle vagy másfél kiló hamut. Színre kellemes, kifejezetten tetszetős hamu volt. Szürkés, barnás, de feltűnt benne egy könnyed, kékes árnyalat is.

Hirtelen felsejlett benne egy gondolat, mely mosolyra késztette. El is mosolyodott tőle, volt ebben a mosolyban valami kékes-barnás. Beszórta a port egy barna bolti stanicliba, és elindult haza Izgrevbe. Útközben, a Pioner állomás közelében vásárolt egy nagy vödör fehér diszperzitet és néhány festőhengert. Hazaért, és miután undorodva végigpásztázta tekintetével a tarka falakat, felpattintotta a festékesdobozt. Belemártott egy hosszú nyelű ecsetet. Majd kivette a zsebéből a papírzacskót, benne a szép szürkés-barnás porral. Beleöntötte a vödörbe, és addig keverte, amíg meg nem kapta a kívánt színt. Ennyire tökéleteset még egyetlen képéhez sem sikerült kikevernie, az ördögbe is.

Tartalom

Ki szeret?

Az értékgyűjtő

A koldus

Két út közül az egyiken

Gondok a takarítónővel

Séta a térben, kisebb kitérőkkel az időben

Nyolcvanezer mérföldnyire a Női Piac alatt

Verekedések

Karácsonyi triptichon

Két konkrét eset

Kékszakáll

Csipkerózsika

Egy nyakkendő története

Karácsony

Nevermore

Narancssárga, majdnem barna

Szerelem

A megértés fáradalmai

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 150 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – SIL Open Font License

www.interkonyv.hu