részlet

A borító az alábbi grafika felhasználásával készült

Saul Steinberg: Cím nélkül, 1965

Tinta, papír, 35,5 x 58,4 cm

Beinecke Rare Book & Manuscript Library, Yale University

Első megjelenés: The New Yorker, 1965. december 25.

© The Saul Steinberg Foundation / Artists Rights Society (ARS), New York

© Nádasdy Ádám, 2024

ELŐSZÓ

Ez a kötet tartalmazza a nyelvről, nyelvhasználatról – döntően a magyarról – írott kisebb-nagyobb cikkeimet az 1990 és 2024 közötti évekből. Felöleli az Ízlések és szabályok, valamint a Prédikál és szónokol című köteteim anyagát (így a Magyar Narancsban Modern Talking címmel 2000 és 2008 között megjelent írásokat is), valamint másutt megjelent hasonló témájú ismeretterjesztő írásaimat. A szövegeket némileg szerkesztve, egymáshoz igazítva adom most közre. Bő harminc év termése ez: óhatatlanul vannak benne ismétlődések, átfedések. Remélem az olvasót nem fogja zavarni, ha újra és újra elmondom ugyanazt – az igazságokat sokszor kell ismételgetni.

Némelyek azt hiszik, hogy álláspontom nyelvművelés-ellenes. Ez nem így van, mint azt a Mi a baj a nyelvműveléssel című cikkben alább mindjárt ki is fejtem. Azt viszont állandóan hangsúlyoznom kell, hogy a nyelvművelés inkább szociológiai, mint nyelvészeti gyökerű tevékenység, nem helyes úgy tennie, mintha megállapításait (vagy intelmeit, rosszabb esetben tilalmait) a nyelvtudomány minden esetben igazolná. Álláspontomat talán segít megvilágítani egy levelem, amellyel egy olvasómnak válaszoltam:

Tisztelt Uram!

Sajnos valóban teljesen félreértett. Én soha, sehol nem mondtam, hogy ne tartsuk be a nyelvhelyességi szabályokat – csak arra világítok rá (amit minden szakmabeli tud), hogy ezeknek tudományos alapjuk nincsen, hogy illemszabályok, melyek fordítva is alakulhattak volna. Ugyanúgy önkényesek, mint a bal vagy jobb oldali közlekedés, de ugyanúgy illik betartani őket, ha már így alakultak. Csak nem szabad azt hinni, hogy azért alakultak így, mert tényleg így jobb. Ebben kötelességem az emberek tudását növelni. A tudást nem azzal növeljük, ha további hat illemszabályt betartatunk velük: azzal csak a jólneveltséget, a civilizáltságot fogjuk növelni. Ez szép dolog, de én a nyelvtudományt kívánom terjeszteni, népszerűsíteni.

Félreértése ott a legnyilvánvalóbb, ahol ezt írja rólam: „Furcsa módon […] írásai közül egyikben sem olvastam egyetlenegy lófaszt sem”. Miért furcsa ez önnek? Én kényes, konzervatív stiliszta vagyok, és erre buzdítom-nevelem az ifjúságot évtizedek óta. Ön alighanem azt hiszi, hogy a tudományos felvilágosítás szükségképpen a szabályszegésre való felbujtást jelenti. Hogy aki nemi felvilágosítást tart, az nyilván gátlástalanul kefél jobbra-balra, és erre bátorítja az ifjúságot. Hát nem.

Üdvözlettel, Nádasdy Ádám

Ez tehát a dolog emberi-társadalmi része, és nem is akarok ez elől kitérni, lesz erről bőven szó – csak nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy a nyelv – bármely nyelv! – rendszerében bekövetkező változások szabályosak, de önkényesek, és a műveletlenek beszéde is szabályokon alapszik, melyek eltérnek a művelt szabályoktól. Lássuk be: a nyelv nem igazi része a kultúrának, s a nyelvészet nem igazi humán tudomány. De milyen gyönyörűség a nyelvet figyelni!

ÉRZÉSEK ÉS GONDOLATOK

NYELV, NYELVHASZNÁLAT, NYELVMŰVELÉS

A nyelvészet azóta tudomány, amióta a XIX. század közepén kialakította „értékmentes” álláspontját – vagyis hogy a nyelvek, nyelvváltozatok között nem lehet értékkülönbséget találni (még ha a beszélők maguk ezt állítják is), hogy egyformán tökéletes a régi és az új, hogy nincsenek primitív nyelvek, minden emberi közösség nyelve mindennemű beavatkozás nélkül is ellátja kommunikációs feladatát, legyen akár beás cigány vagy homéroszi görög.

Az értékmentesség elvét 1860 körül a német pozitivista nyelvészek (Brugmann, Hermann Paul, Max Müller) kezdték alkalmazni. A „pozitivista” éppen ezt jelenti: csak olyasmit vizsgálok, csak olyasmit veszek egyáltalán észre, ami tőlem független, objektív adat, tehát „pozitívan” létezik (a pozitív tehát itt még nem a mai ’kedvező’ értelemben veendő, hanem ’objektív’, ’létező’ értelemben). Ők mondták ki, hogy a nyelvtudomány, mint a többi tudomány, csak a vizsgált jelenségek higgadt, érzelemmentes tanulmányozásán alapulhat. Nincs olyan analfabéta parasztasszony – mondták –, nincs olyan dzsungeltörzs vagy nagyvárosi jampec, akinek a beszédét ne lehetne és ne kellene tanulmányozni és leírni. Ezt vallották azóta is a nyelvészet iránymutatói: Saussure, Bloomfield, Chomsky, vagy idehaza Simonyi, Gombocz, Laziczius, Telegdi.

A felvilágosodás korában, a XVIII. században még nem így látták: akkoriban az „értékelő” álláspont volt az elfogadott. Dr. Samuel Johnson, a nagy angol szótáríró például ezt írja (1775): „A nyelv természetes tendenciát mutat a hanyatlásra, az elkorcsosulásra.” Csakhogy dr. Johnson kora, a felvilágosodás nem választotta szét a nyelvet és a nyelvhasználatot, ami nélkül pedig a mai értelemben vett szakszerű nyelvvizsgálat nem létezik. Dr. Johnson ezt is mondja: „A nyelv legfőbb ellenségei: az ostobaság, a hiúság, a színlelés, a modorosság és az affektálás.” Ez azért téves (nyelvészeti szempontból), mert ezek egyike sem nyelvi tényező: ezek erkölcsi kategóriák, melyek a nyelvhasználattal kapcsolatban helyénvalók lehetnek, de a nyelvvel kapcsolatban értelmetlenek. A hazugságok például a nyelv szempontjából kifogástalan mondatok: Az antilop fészket rakott – ez hazugság, de a magyar nyelv szabályainak megfelel, hangalakja, szerkezete kifogástalan. Alighanem erre dr. Johnson azt mondaná: akkor a ti nyelvtudományotok nem érdekes, hiszen ha nem foglalkozik erkölcsi vagy helyességi vagy értékkategóriákkal, akkor a nyelvészetből éppen az embert tessékeli ki, s helyére papírízű szabályokat és elvont képleteket rak. Valóban. Pontosan ezt tesszük: ezt hívjuk ma szakszerű nyelvtudománynak. A helyességi vagy értékkategóriákkal, az emberek ízlésével és ítéleteivel is lehet tudományos igénnyel foglalkozni: ez a szociológiába tartozik. Amikor tehát a szociológia eszközeivel vizsgálom az emberek nyelvi viselkedését, mások nyelvi viselkedéséről alkotott véleményét, ez a szociolingvisztika (magyarul társadalomnyelvészet, rövidebb nevén „társasnyelvészet”). Ez szép és értelmes foglalatosság, de nem azonos a nyelvészettel, mások a módszerei.

Ha valahol eluralkodik az ostobaság, a hiúság, a színlelés, a modorosság és az affektálás, az baj, küzdeni kell ellene, mert ezek a dolgok rosszak. De ha valahol eluralkodik az igekötő-használat (leellenőriz, kihangsúlyoz), akkor előbb be kellene bizonyítani, hogy ez baj, mielőtt „nyelvromlásnak” neveznénk és küzdenénk ellene. Dr. Johnsonék, tipikus aufklärista módon, azt hirdették, hogy a logika szabályainak a nyelvben is tükröződniük kellene. Például tagadás plusz tagadás egyenlő állítás (ez igaz). Addig harcoltak, míg keresztülvitték, hogy a művelt angolból tűnjön el a „kettős tagadás” (amit összekevertek a „tagadó egyeztetés” jelenségével). Ezért ma a standard nyelvben a hagyományos I don’t see nothing ’nem látok semmit’ helyett így mondják: I don’t see anything (szó szerint: ’nem látok bármit’). A széles tömegek továbbra is a régi formát használják. Most akkor Johnsonék győztek? De mire volt jó ez a győzelem? Megvédték a nyelvet az elkorcsosulástól?

A nyelv iránt érdeklődő nem-szakember tévedéseit az okozza, hogy amikor „nyelvet” mond (mint fentebb dr. Johnson), voltaképpen a nyelvhasználatról beszél, azt bírálja vagy minősíti. A nyelvek folyton változnak, ezt látjuk évszázadok-évezredek óta, amióta csak dokumentálni tudjuk őket. A diszruptív (ziláló) és terápiás (orvosló) változások állandóan egyensúlyban tartják egymást. A „nyelvromláshoz” azt kéne kimutatni, hogy a változások egy része (vagy mindegyike) káros, hogy az újonnan létrejött forma rosszabb, mint az előző. Ám nem bizonyítható, hogy például a magyarban az alábbi régi-új párokból a második „rosszabb” volna az előzőnél. Szándékosan vegyesek a példák, van olyan, amely már csak történetileg nézhető, és van, amelyet ma is sokan használnak, de a műveltek szerint nemkívánatos:

Régebbi

Újabb

láthatnók

láthatnánk

talán

tán

ugat az kutya

ugat a kutya

toppanék

toppantam

jelenleg elutazott

jelenleg el van utazva

ha elosztja

ha elossza

érthetők

érthetőek

ha elmúlt is a baj

ha el is múlt a baj

a bank, amely

a bank, aki

barátim

barátaim

ugrol

ugrasz

a témák adva vannak

a témák adottak

A minap egy fiatalember újságolta, hogy műsort készít a tévében, s ott a „fölösleges igekötők” (pl. ledegradál) használatáról próbálja leszoktatni a nézőket. Ám tegye, ha a nézők ettől könnyebben találnak állást, vagy jobb jegyük lesz az iskolában, azaz ha nyelvhasználatuk pozitívabb társadalmi megítélés alá fog esni. A nyelvész azonban eltöpreng: mi baj van azzal, hogy ledegradál, hiszen az igekötő-használat a magyar nyelv egyik sajátos vonása, miért ne használja, ha van neki? Azt szokták válaszolni, hogy itt a le- fölösleges, mert anélkül is ugyanazt jelenti: de-gradál, ugyanis a latin de- előképző éppen azt jelenti: ’le’. Hm, de akkor a beinjekcióz is kifogásolandó (latin in- = ’be’), és a föl is a Hánykor kelünk föl? mondatban (hiszen a Hánykor kelünk? is ugyanaz). Ezekről is le akar szoktatni a tévéműsor? Ha nem, miért nem? A nyelvész csak annyit mondhat, hogy a nyelvbe nincs értelme így beavatkozni, mert az nem lesz attól „jobb”, hogy – mondjuk – csökkentjük az igekötők előfordulását, vagy (mint dr. Johnson és kortársai elérték) kitiltjuk belőle a kettős tagadást. Mire jó ez?

Egyébként ha bárki be kíván avatkozni a nyelv életébe vagy az emberek nyelvhasználatába, én nem állhatom útját: nekem csak akkor kell szólnom, ha valaki ezt áltudományos nézetek és babonák alapján, hibás logikára hivatkozva, szubjektív érzületeit objektív érveknek beállítva kívánja megtenni. Ha törvényt terjeszt be, hogy sújtsák büntetéssel mindazokat, akik azt mondják: Itt fogyassza?, nem állom útját, de azt nem nézhetem tétlenül, ha arra hivatkozik, hogy ez a kifejezés „nyelvtanilag helytelen” vagy „magyartalan”, vagy „összekeveri a kijelentő módot a felszólítóval”, mert ez mind butaság. Én nem a beavatkozás vagy az előírás ellen harcolok, hanem a butaság ellen.

Példánknál maradva: a nyelvekben számos helyen van kettős jelölés, tehát hogy ugyanazt a dolgot kétszer jelölik. Amikor azt mondjuk: e mögött a ház mögött, az egyik mögött logikailag fölösleges. Ha azt mondjuk: A gyerekek boldogok, a boldog végén az -ok fölösleges, hiszen a gyerekek többes szám révén már jeleztük, hogy többen vannak: elég lenne A gyerekek boldog. Ha elkezdenénk úgy beszélni, hogy A gyerekek boldog, A kacsák úsz, A zenészek játszott – ez örvendetes nyelvjavulás volna, mivel fölösleges elemektől szabadultunk meg? Vagy nyelvromlás? De miért? A leellenőriz, kihangsúlyoz, ledegradál alakokban az igekötő semmivel sem fölöslegesebb, mint a kétszer kitett mögött meg a kétszer kitett többes szám. A nyelvek annyira tele vannak fölösleges dolgokkal, hogy a szakember megállapítja: a fölöslegesség fogalma nem használható a nyelvi elemzésben, tehát nincs.

Ugye világos: én a nyelvről és nem a nyelvhasználatról beszélek. A nyelvhasználatban létezhet fölöslegesség, ha valaki bő lére ereszti a mondókáját, megspékeli lényegtelen információkkal stb. A buszon egy néni a barátnőjének beszámolt a fiáék boldog életéről, és minden lehetséges helyre betette a kis szót: A kis menyem vett egy kis narancsprést, és azzal csinál egy kis dzsúzt a kis vendégeknek, ha kívánja a kis gyomruk. Szerintem gyűlöli az egész családját. Ám a nyelvészt az érdekli, hogy miért pont oda tette be a kis szót, ahova, és miért nem máshova? Honnan tudja a néni, hogy mik a főnevek? És ha a narancs elé betette, a prés elé miért nem? Honnan tudja (helyesen!), hogy a prés itt nem lexikai elem, holott főnév? Ezek az izgalmas kérdések.

A magyar közbeszédben a -ban/-ben rag végéről már jó két-háromszáz éve elhagyható az -n hang, tehát Sopronba vagyok és nem Sopronban vagyok. A helyesírás erről nem vesz tudomást. Ám sokan úgy vélik: ez nemcsak helyesírási kérdés, hanem szegényíti a gondolkodást, hiszen így elmosódik a különbség Sopronba (megyek) és Sopronba (vagyok) között, azaz a beszélő gondolkodása csorbul, összekeveri a hová? és a hol? fogalmát, ami – e téves nézet szerint – olyan szegényedés, mint ha mondjuk a cseresznyét és a meggyet nem tudnák többé megkülönböztetni. Csakhogy ez nem így van, mert ugyanaz a beszélő hibátlanul meg tudja különböztetni a Szolnokra (megyek) és Szolnokon (vagyok) alakokat. Ezeket nem keveri senki, vagyis a beszélők fejében igenis elkülönül a két kategória, a hová? és a hol?. A -ban/-ben > -ba/-be változásnál tehát csak az -n hang esik le, nem a két kategória mosódik egybe.

Az ellenkezőjére is van példa, amikor a kevésbé művelt beszélő (szakszóval „szubsztandard” nyelvhasználó) vezet be olyan különbségtételt, amit a művelt köznyelv nem használ. Ezeket a fentiek szerint üdvözölni kellene, csakhogy itt meg a konzervativizmus állja útját a dicséretnek. Ha azt mondja: Láttuk, hogy egy kisbusz fel van borulva, én nem javítanám ki arra, hogy Láttuk, hogy egy kisbusz felborult, ugyanis a kettő mást jelent – és mi ugyebár azon igyekszünk, hogy finom nyelvi eszközökkel a világ finom különbségeit megragadjuk? Az első leír egy állapotot, a második egy történést, amelynek tanúi vagyunk. Lássuk be, a fel van borulva alak gazdagítja a nyelvet – persze nem igazán elegáns, de mi a fontosabb: az elegancia vagy a gondolati finomság? Egy szép példát hallottam nemrég: Amikor megkaptuk az értesítést, apukám el volt utazva. – Ezt nem lehet arra kijavítani, hogy …apukám elutazott, hiszen az azt jelentené, hogy az értesítés megjöttekor fogta magát és elutazott.

A nyelvhasználatot a nyelvtől először a modern nyelvészet egyik nagyja, a svájci-francia Saussure választotta el világosan (1916). A nyelvet a langue szóval jelölte (ez franciául egyszerűen ’nyelvet’ jelent), a nyelvhasználatot a parole (= ’beszéd, beszélés’) szóval, s kijelentette: a nyelvészet feladata elsősorban a langue vizsgálata, azaz hogy milyen a nyelv, és nem az, hogy mit csinálnak vele. Ma is így látjuk a szaktudományban. Sokan azonban tévesen értelmezik a Saussure által bevezetett „langue” és „parole” fogalmakat. A langue (a nyelv) magát a szabályrendszert jelöli, amit a beszélők beszédében (és írásában) megfigyelhetünk. A parole (bár jelentése voltaképpen ’beszéd’, az írásbeli nyelvhasználatot ugyanúgy felöleli) a nyelvet használó személy szóbeli (vagy írásbeli) megnyilvánulásait jelöli. Közkeletű félreértés, hogy a langue-ban vannak a lefektetett szabályok, míg a parole-ban tapasztaljuk az azoktól való eltérést, tehát hogy pl. a langue-ban van az, hogy a szobában vagyok, és a parole-ban az, hogy a szobába vagyok. Vagy hogy a langue maga a standard nyelv (ebből ettem), s a parole-ban valósul meg az ettől való nyelvjárási eltérés (ebbű öttem).

Nem; a fenti példák mind a langue-ban vannak (vagy egy-egy társadalmi csoport némileg eltérő langue-jaiban), mert ha nem ott volnának, akkor nem találnánk egyéneket, akik rendszeresen így használják őket. Minden, ami rendszeres, ami megjósolható, az nyelvészeti értelemben szabály. Szabály hozza létre a „suksüköt”, a szobába vagyok-ot, az Ebbű öttem-et. Ezért mindez a langue (= a szabályrendszer) része, vagy modernebb terminológiával: az adott beszélők kompetenciájának (nyelvtudásának) része. A nyelvész feladata az, hogy modellálja a beszélők kompetenciáját.

A saussure-i parole egyszerűen a nyelv használata, fizikai megvalósulása, tehát ami kijön a szánkon (vagy a papíron, képernyőn megjelenik). A parole-t mint olyat nem vizsgálja a nyelvészet, csak az alkalmazott nyelvészet pl. statisztikailag (Petőfi magánhangzói), meg a pszichológia, logopédia, stilisztika, irodalom, valamint a nyelvi illemtan (kit tegezzünk?). A langue/parole különbséget azért kellett Saussure-nek tisztáznia, mert létezik nyelvbotlás (pl. kétes nyéma a kényes téma helyett), meg sok elharapott, összeszőtt, újrakezdett mondat (Én is csak 56 után kezdtek megjelenni a verseim) – mindez kijön a szánkon, mégis botorság volna a kompetencia (a langue) megnyilvánulásának tekinteni.

Az adatokat (a parole-t) ezért gyakran idealizálni kell (azaz ki kell javítani). Például ha azt mondja valaki:

(1) Én nem hoznék elő ilyen kétes nyémákat.

– az nyilván azt akarta mondani:

(2) Én nem hoznék elő ilyen kényes témákat.

Tehát „kijavíthatom” a felcserélt hangokat, az (1)-et kizárhatom a magyar langue-ból. Azaz a hiba a nyelvi szereplésben, a parole-ban (modernebb szóval: a performanciában) van.

Ezzel szemben tilos a nyelvésznek a megfigyelt adatokat standardizálni, vagyis az irodalmi nyelvhez igazítani. Ha azt mondja valaki:

(3) Én nem hoznák elő ilyen kényes témákat.

– azt nem szabad kijavítani az iménti (2)-re, mert nincs okom föltételezni, hogy az illető ezt akarta mondani, tehát hogy nyelvbotlás lett volna: az ő kompetenciájában (langue-jában) az én hoznák a szabályszerűen képzett igealak. Ha hosszabban figyelem beszédét, azt fogom látni: rendszeresen így mondja. Az nyelvészeti szempontból mellékes, hogy az ő kompetenciájának erről a szabályáról (a „nákolásról”) mások azt mondják: csúnya vagy helytelen vagy magyartalan; ez egy lábjegyzetben megemlíthető, de a szabály leírását, elemzését nem befolyásolhatja a társadalmi értékítélet, hiszen az puszta konvenció. Ebből következik egy fontos alaptétel: a langue-ban (a kompetenciában) hiba egyszerűen nem létezik: nincs olyan egészséges felnőtt, aki az anyanyelvét hibásan tudná.

Én szinte mindig a langue-ról írok, hiszen a nyelvészet döntően ezzel foglalkozik. (Egy-egy kirándulást teszek olykor parole-szintű jelenségek taglalásába, pl. a trágárság/pornográfia témában, vagy nyelvpolitikai kérdésekbe – mint a kisebbségi nyelvhasználat – vagy alkalmazott nyelvészeti kérdésekbe, mint a szótárírás. De ez nem a főcsapás iránya.) Elsősorban szabályokkal foglalkozom: igyekszem megmutatni, hogy a magyar langue (a magyar beszélők kompetenciája, akár műveltek, akár műveletlenek) mennyi olyan szabályszerűséget tartalmaz, amit az iskolai nyelvtan nem tárgyal, vagy nem eléggé mutat be, vagy amiről azt gondolja a laikus, hogy keszekusza, szabályoknak fittyet hányó beszéd. Például hogy az aki újabban testületre is vonatkozhat (a katolikus egyház, aki története során…). Ez nem parole-jelenség, ez a langue szabályrendszerének izgalmas módosulása.

Sokan összemossák a nyelvművelést a nyelvvédelemmel. Hogy ezt tisztázzuk, három dolgot meg kell különböztetünk:

(1) A nyelvvédelem. Ez a nyelvnek, a nyelvi eszközöknek a gyomlálása, célja a kompetencia (a langue) szűkítése. Szándéka, hogy létező, anyanyelvi beszélők által rendszeresen használt jelenségeket (nákolás, suksükölés, aztat, műtét végett, idegen szavak) visszaszorítson, embereket bizonyos dolgok használatáról leszoktasson. A nyelvtudomány ehhez semmiféle alapot nem szolgáltat. A nyelvvédelemmel akkor kerülök szembe, ha – mint sajnos oly gyakran – a nyelvtudomány álarcát ölti, s alaptalanul azt hirdeti, hogy az én hoznák nyelvészetileg helytelen, vagy hogy a korrekt szó használata fölösleges – ilyet ugyanis a nyelvészet nem mond, nem mondhat, mert ő csak azt látja, hogy az emberek ezeket használják. Ettől még, aki akarja, nevelje le embertársait bármiről, akár nyelvi dolgokról is, csak a nyelvészetre ne hivatkozzon: ezt a fegyvert valóban kötelességem kiütni a kezéből.

Ha a társadalom úgy döntött (vagyis a közmegegyezés úgy alakult), hogy bizonyos alakokat műveletlennek, kerülendőnek, csúnyának – összefoglaló szóval: illetlennek – minősít, akkor természetesen minden szülő, pedagógus, illemtanár kötelessége, hogy ezt a fiatalokkal, a szélesebb közönséggel tudassa, és használatuk veszélyeire felhívja a figyelmüket, esetleg leszoktassa őket. A probléma az indoklás körül van. Hadd hozzak egy – talán meglepő, de annál találóbb – párhuzamot: a szellentés megítélését. A mai európai kultúra illetlenségnek találja a társaságban való szellentést, és így valóban kötelességünk, hogy erről mindenkit leneveljünk. Azt azonban egy pillanatig sem szabad mondani, hogy a szellentés egészségügyi értelemben helytelen vagy káros volna (sőt, éppen a visszatartása lehet káros vagy kellemetlen). A nyelvi illemszabályokról hasonlóképpen kell nyilatkozni: ezt vagy azt a nyelvi formát – pl. a suksükölést – nem szabad jobb társaságban használni, de nem azért, mert önmagában helytelen vagy természetellenes, hanem „csak”, mert ezt kívánja a hagyomány, az a társadalmi közeg, melybe integrálódni kívánunk.

(2) A nyelvművelés mint a nyelv (a langue, a nyelvi rendszer) művelése (finomítása). Ennek célja, hogy gazdagítsa a nyelvet: rövidebb vagy szebb vagy szellemes szavakat találjon ki (mint Kazinczyék), esetleg gazdaságosabb nyelvtani szerkezetek megjelenését támogassa (a nálunk játszott zenekar) stb. Sosem bíráltam, magam is szívesen űzöm.

Kollégáimmal például kitaláltuk, hogy az előadásainkon kiosztott 1-2 lapos segédanyagot az angol handout (ejtve [hendaut]) helyett kiosztmány-nak fogjuk nevezni. Örömmel mondhatom, hogy a szó terjed, és sok fiatal már teljes természetességgel használja. De ugye világos: ennek vajmi kevés köze van a nyelvészethez, inkább sport, nemes játék. Hiszen a hendaut ugyanolyan jó magyar szó lenne, mint a kiosztmány. Erre azt mondhatná valaki, hogy no de a hendaut-nak a magyar ember számára nincs értelme. Miért, kérdezem vissza: és a kentaur, annak van értelme? Persze, felelné: kentaur egyenlő ’ember-ló kombinált lény’. Igen, mondom én erre, ugyanígy hendaut egyenlő ’előadáson kiosztott segédlet’. A magyarok nem hülyék, ha meg tudják tanulni, mi az a kentaur, akkor azt is meg tudják tanulni, mi az a hendaut. Hogy mégis kiosztmány-nak próbáljuk nevezni, annak nem a nyelvhez, hanem a magyar hagyományhoz van köze, ha tetszik: főhajtás Kazinczyék, a nyelvújító elődök előtt. Egy hommage.

(3) A nyelvművelés mint a nyelvhasználat művelése (irányítása és gazdagítása). Ha okosan teszik (mint a híres nyelvművelő, Lőrincze Lajos tette évtizedeken keresztül), akkor nagyon fontos feladatot látnak el. Például: ne mindig csak azt mondjátok, hogy helyes csaj, mert sok más szó is van erre; ne tegeződjetek olyannal, akit ez bánthat; ne beszéljetek sznobosan-idegenesen (ilyen kondíciókkal); használjatok kedves régi fordulatokat, melyeket kár volna veszni hagyni (pőrén); fogalmazzon a hatóság érthetően, amikor az állampolgárokkal levelez stb. Semmi kifogásolható nincs benne – kivéve ha nyelvészeti indokokat keres, vagy ha tudományos pózban azt mondja: a nyelv romlik, régen szebben beszéltek, meg ilyeneket.

A nyelvvédelem tehát a nyelvet (a langue-ot) kívánja „gyomlálni”, azaz létező dolgokat kíván tiltani: ez illemtanári feladat. A civilizáció már csak olyan, hogy ilyesmire alighanem szükség van: mindenütt van tabu és van etikett. Mindenütt vannak dolgok, amiket nem szabad. A tiltó-korlátozó illemtanár – nyelvi értelemben is, mint magyartanár vagy nyelvművelő – szükséges lehet a társadalom működéséhez. Azt azonban szóvá kell tenni, ha az illemtanár tudományos alapot keres, ha tiltásait és korlátozásait tudományosan próbálja indokolni, például olyanokat mond, hogy a kérdéses dolog (pl. én látnák) „idegen a magyar nyelv szellemétől”. Senkinek nincs joga kisajátítani a magyar nyelv szellemét. A tisztességes illemtanár megmondja magáról, hogy illemtanár.

De az igazán érdekes dolgok – mint erről győzködni akarom olvasóimat – azok, hogy pl. a gáz tárgyesete gázt, de a ház tárgyesete házat (melyik a szabályos? mindkettő? miért az eltérés?), meg hogy a Sofőr is volt mondat kétféle értelmét („adtak sofőrt is”, illetve „ő sofőrként is dolgozott”) hogyan vezetjük le?

2007

TARTALOM

ELŐSZÓ

ÉRZÉSEK ÉS GONDOLATOK

NYELV, NYELVHASZNÁLAT, NYELVMŰVELÉS

ENGEDJÉTEK HOZZÁM A BUNKÓKAT!

MI A BAJ A NYELVMŰVELÉSSEL?

ROVARIRTÓVAL A SZAVAK ERDEJÉBEN

A PURIZMUS CSENDJE

A SZIMBOLIKUS ROSSZASÁG

BÚCSÚ A NYELVHELYESSÉGTŐL

HÁT SZERTELEN

KONFORMISTA ÉS VIHARMADÁR

FŐNÖK HUGÓ

RECHTSRE PERDÜL

TAKI-TAKI ÉS SUK-SÜK

SZENVEDÉLY ÉS FÉLELEM: A NYELVROMLÁSRÓL

MI A NYELV ÉS MIT CSINÁL?

A BOLDOGÍTÓ IGEN

A CSERESZNYE ÉS A MEGGY

AZ ALI BABA-ELV

VAN-E KÖZE A NYELVNEK A TÁRSADALOMHOZ?

A MŰVELTSÉG GYANÚJA

A TERMINOLÓGIA DISZKRÉT BÁJA

A NYELV A SZŰNEK CSAPJA

NEM TUDJA A JOBB KÉZ

A SZAVAKON INNEN ÉS TÚL

ALANYBAN GONDOLKODNI

HAZUGSÁG, KETTŐSSÉG, NYELV

MEGMONDTAM SZÁZSZOR

MI HÁT A NYELVTAN?

MIJÉBEN ÉL A MI?

MIRE VALÓ A NYELV?

NYELVANYÁK ÉS NYELVLEÁNYOK

TÉVEDÉS, HOGY TÉVEDÉS

MONDATOK ÉS SZERKEZETEK

A TÖLTÖTT ERZSÉBET

A BURJÁNZÓ VONATKOZÓ

A TERMÉKENY LEBESZÉLÉS

A KÉT PRIMADONNA

A NÉV ELŐTTI NÉVELŐ

AZ ALAPJÁN

A MAGYAR FOLYAMATOS

A MEGENGEDŐ IS

MIGNONT-E ESZEL?

A NÉVUTÓ

A PARAMÉTERES GYEREK

A RÁGONDOLÁS TÁRGYA

A STRUKTURÁLIS HOMONÍMIA

A THE GAME

A ZÁRÓJELEZÉS

ÁRAINK AZ ÁFÁT

ÁLTAL

ELŐRE, MELLÉKMONDAT!

OTT A FARKA!

HOGY MINDENT EGYSZER MOND

HOL ÉS HOVA

ILYEN ÁLLAT – VAN

LENIN A SZMOLNIJBA SIET

LEÓÉK MACSKÁJA

MEG LESZ MONDVA A TUTI

MEGFŐZÖK ÉS KIGOMBOLOK

SZÁMHÁBORÚ

SZÓALAKOK, SZÓDARABOK

A SZÓ

A NYELV ATOMJAI

AZ AGGLUTINÁCIÓ

A LOGIKA

A SZUPPLETIVIZMUS

AZTAT IS KELLETETT

„BAN”-BAN AZ IGAZSÁG?

A ZÖLDSÉGES GUSZTUSOS TÖKJE

BELFÖLD ÉS KÜLVISZONY

EGY MANCSISTA VALLOMÁSAI

AZ IKES IGÉK ÉRTELME

RÁMCSÖRGŐ

FOTO- ÉS FOTÓ

HALL, HALLGAT, HALLGATGAT

IKA ÉS IKUS

AZ IGAZI NYELVRONTÓK

INDOKOLATLANSÁGAINKAT

TŐFELTUNINGOLÁS

KIVÉTEL ERŐSÍTI A SZABÁLYT

A „-HAT” ALKOT ÉS GYARAPÍT

LEHETSÉGTELEN SZAVAK?

OLASZBÓL FRANCIÁBA

RENDHAGYÓ, MERT RENDES

SZABADNA, KÉREM?

SZENVEDNI LÁTSZÓDIK

TUDÓSOK A RINGLISPÍLEN

SZÓKINCS: VESZTESÉG ÉS NYERESÉG

A MÉDIÁK ÉS A MÉDIUMOK

A MODERN ÉS A BELŐLE KÉPZETT FOGALMAK

EGY ÁTLAG ANGOL MUNKÁS

HASZNÁLJUNK MINÉL TÖBB IDEGEN SZÓT!

HOL A GYEHENNA MOSTANÁBAN?

PÁRTÁLLAM ÉS SZÉN-MONOXID

KINEK LEXIKON A FEJE?

MI AZ ANGOL?

VALAHOL

A NAGY KATALÓGUS

NYELVEK, TÖRTÉNETEK, VÁLTOZATOK

A GONOSZ BUDENZ

KAPCSÁT ERESZTÉK MESTERI

PÁRKIT A LÍCEUMBA!

EZ VALAMI, VAGY MEGY VALAHOVA?

A NYELV KÉT SERPENYŐJE

A NÉMET NYELV MEGLEPŐ KÖNNYŰSÉGE

CSETÁTYE DRAKULUJ

A BESZÉLŐK ÉRTELEMIGÉNYE LEGYŰRHETETLEN

A FORD TRAZI

A MAGYAR-VESSZŐ

SZÉP KIS TÁRSASÁG

A MÉLYSÉGEK MÉLYÉN: A JIDDIS

AZ EREDETI ÉS A TÉNYLEGES

MIÉRT VÁLTOZIK A NYELV?

A ROMLÁS VIRÁGAI

ANTIHOMONÍM KONSPIRÁCIÓ?

AZ ANGOL RÖVID U

AZ ARCHAIZMUS

KI FIA-BORJA?

EGY ALNÉMET DIALEKTUS

AZ ÁRJÁK

AZ ÖRÖMTELEN ERETNEKEK

BIS GROMOBOJ

KITALÁCIÓ

MIT ÉR A MÚLT?

NYELVÉBEN VÉL A NEMZET

SE KULTÚRA, SE TÖRTÉNELEM

JELENTÉS, STÍLUS, HASZNÁLAT

MISE TERMÉSZETESEBB

ÉS AZ ÖN LELKÉVEL

GOOD APPETITE ÉS ZATUREK

A KÖRÜLÁRKOLT FA

A METONIMIKUS SZEMÉTLÁDA

NEM, ÉN AZ ILLEMTANÁR VAGYOK!

AZ ÜRESEN PEJORATÍVAK

A PESTI SRÁCOK

BESÍR, BERÖHÖG

EGY NYELVTANI KACSINTÁS

ÚGYMOND

JÖVÖK! MEGYEK!

LE A KALAPPAL!

LEMEGYÜNK USZODÁBA

SAJÁT SZAKÁLL

PFUI, WIE INTERESSANT!

MIT UTÁLJUNK?

NEGATÍV-E A MAGYAR NYELV?

PRÉDIKÁL? SZÓNOKOL?

ÖN IS EL FOG HUNYNI

SZ…TLEK, TE HÜLYE F.SZ!

HANGOK

A PONTOSSÁG ÉS A GÚNY

A NYELV VÉGTELEN GAZDAGSÁGA

MÉR ÉS MOS

FŐVÁROSUNK, BJÚDÖPESZT

VVCC

LADY DACHBAUER

AMIT NEM SZABAD MEGKÉRDEZNI

MIT KÖTSZ, KIS HANG?

A JOGHURT ÉS A FOGHÚZÁS

FELÜLKEREKEDŐ HANGSÚLYSZABÁLYOK

A NYELV BEADJA A DEREKÁT

A BIZALMAS DISZHARMÓNIA

A SZÓTAG

KÖNNYŰ NYÁRI TÁPSORREND

MANCHESTER ÉS LIVERPOOL

A TÁRGY TITOKZATOS VÁGYA

SZÉPÍTÉS ÉS CSÚFÍTÁS

DÁRENBÉZ ÉS HIBIDZSÓ

ÍRÁS ÉS HELYESÍRÁS

AZ „LY”

VÖRÖSMARTY, SCHWARZENEGGER, KOVÁCS

A HELYESÍRÁSI LÓ

A PERZSA KIRÁLY MAMÁJA

AJÁNLOTT OLVASMÁNYOK

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

ISBN 978 963 14 4454 4

Felelős szerkesztő Turi Tímea

Kézirat-előkészítő
Balog Emerencia, Schmal Alexandra, Tomka Eszter

Korrektor
Hradeczky Moni, Molnár Eszter Edina, Schmal Alexandra,

Tomka Eszter

A könyvet Pintér József tervezte

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Nunito – SIL Open Font License

Source Code Pro – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License