Lorraine Heath

Lányok a felhők felett

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jan Nowasky, 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Girls of Flight City

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Vas Krisztina

- Kép: Shutterstock és Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN : 978-963-540-452-0

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Mindazok emlékére, akiknek

végső nyughelye távol van az otthonától

Azoknak, akiket szerettek

Azoknak, akik szerették őket

SÍRFELIRAT

„Ha meghalnék, ki-ki azt tudja jól,

egy idegen mezőből egy darab

örökre Anglia.”

(Rupert Brooke: A katona)1

Előhang

Botjára támaszkodva lassan sétált a kanyargós ösvényen az Oaklawn Memorial Temető erre a célra kijelölt része felé, ahogyan már közel nyolcvan éve. Most már apróbbakat lépett, a térdében és a csípőjében érzett fájdalom minden egyes lépést elkísért. Kételkedett benne, hogy lenne még hátra egy éve – ez volt az oka, hogy most mesélni kezdett a dédunokáinak.

Miután az évek során megosztotta az emlékeit a lányaival és azok lányaival, jól tudta, hogy ők nagy pontossággal el tudják majd mesélni a történeteket a legújabb generációnak, de amíg ő is képes volt rá, fontosnak tartotta, hogy olyasvalakitől hallják, aki maga is ott volt. Valakitől, aki azokban az első hónapokban lett szerelmes. Valakitől, aki együtt beszélgetett, nevetett és táncolt ezzel a huszonkét fiatalemberrel.

Fiatalok voltak, nagyon fiatalok. A legtöbben britek, akik azért jöttek, hogy megtanuljanak repülni. Tizennyolc, tizenkilenc és húszévesek. Néhányan kicsit idősebbek. Sokuknak ez volt az első alkalom, hogy átutaztak az óceánon. Közülük legfeljebb néhányan jártak már korábban az Egyesült Államokban, Texasban pedig egyáltalán nem.

Olyan bájos akcentussal beszéltek, hogy bárki, aki szoknyát hordott, felsóhajtott, és már csak ezért is beléjük szeretett.

A vonaton lelkesedés, elszántság, ijesztő felelősség és talán egy kis félelem töltötte el őket. Hogy is ne lett volna bennük félelem, amikor olyan zűrzavaros volt a világ, és tudták, hogy a kiképzés befejezése után visszatérnek Angliába, ahol nemcsak az életükért, hanem a nemzet, a világ, a demokrácia létéért fognak harcolni.

Bár ez a huszonkettő soha nem tért haza, nem voltak kevésbé bátrak és nemesek. Ő pedig megfogadta, hogy soha nem felejti el őket.

Végül eljutott az emlékműhöz, amelyet Lord Halifax, az Egyesült Államokba akkreditált brit nagykövet hozott magával 1942-ben, amikor ezt a kis területet hazája elesettjeinek szentelte. A közelben a brit zászló, a Union Jack lobogott a lágy szellőben. A facsemeték, amelyeket régen ültetett, immár magasra törő tölgyekké fejlődtek, árnyékot és védelmet biztosítottak neki a perzselő texasi nap ellen, miközben elhaladt az ágaik alatt, és megállt az első szürke gránit sírkőnél.

A maga egyszerűségében milyen sokatmondó! Csak a férfi neve, a Királyi Légierőben elért rangja, a szolgálati száma, a halála dátuma, a kora és a családja által írt sírfelirat szerepelt rajta:

Ő már az angyalokkal repül.

Ennyi év után még mindig nem apadtak el a könnyei, ahogy elöntötték az emlékek. Mintha csak tegnap lett volna, úgy emlékezett vissza arra a délutánra, amikor a férfi megérkezett, és mindarra, ami aztán ebből következett.

Mindennek a kezdetére…

1. fejezet

Észak-Texas, a felhők fölött

1941. március 9., vasárnap

Haláltáncnak nevezték.

Ez a légi mutatvány volt Jessie Lovelace kedvence, mert a Jenny dupla szárnyának összehangolásához szükséges precizitás miatt a szárnyak átfedték egymást, és az övé a mellette repülő kétfedelű gép szárnyai között lebegett. Nagyon kellett bíznia a másik pilóta képességeiben is, miközben mindketten tandemben, előre meghatározott magasságban és sebességgel cirkáltak a légikikötő felett. Az is fokozott koncentrációt igényelt, hogy ne ütközzenek össze a másik géppel, és nehogy mindketten a föld felé repüljenek. Azt nemcsak a pilóták nem élnék túl, de magukkal vinnének a halálba néhányat az összegyűlt nézők közül is, akik egy dollárt fizettek azért, hogy a két pilótanő izgalomba hozza őket a merész mutatványaival.

A feladatra való összpontosítás lehetetlenné tette, hogy elgondolkodjon azokon a férfiakon, akik nemrégiben elárulták őt.

Először a bátyja, aki elment harcolni egy olyan háborúba, amely nem is az övék.

– Majdcsak lesz valahogy – mondta. – Végül Hitler eljön értünk is, különösen, ha Anglia elesik.

Másodszor az apjuk, aki váratlanul halt meg álmában, három nappal karácsony után. Nem hagyott hátra semmilyen utasítást, és nem intézkedett a repülőiskola feléről, amelyet a bátyjával közösen alapított, miután hazatértek a Németország elleni utolsó háborúból, ahol a hadsereg szolgálatában repültek. Ennek következtében nagybátyja, Joe fel akarta adni az üzletet, el akarta adni az egészet, és máshol akart munkát keresni.

Harmadszor a barátja – ez a kifejezés még megjárta, amikor Luke Caldwell-lel gimnazisták voltak, de most, huszonnégy évesen már gyerekesnek tűnt. Amikor azonban megemlítette neki ezt a kis apróságot, a férfi vigyorogva közölte vele:

– A „menyasszony” megnevezés rendben lenne. Vagy a feleség.

Az apja halála után Luke megkérte a kezét. Még az anyja is célozgatott rá, nem is túl finoman, hogy már nagyon itt lenne az ideje, hogy Jessie-ből háziasszony legyen. A lány azonban, bármennyire is akarta, nem tudta elképzelni, hogy megelégedjen annyival, hogy napkeltétől napnyugtáig farmerfeleségként éljen.

Valójában neheztelt a bátyjára, amiért ő megtalálta a kiutat Terrence-ből, és még inkább azért, mert a repülésben szerzett jártassága lehetővé tette a szökést. Jessie-nek ugyanúgy megvolt ehhez a tehetsége, mint a bátyjának, de neki csak néha volt lehetősége a repüléssel kapcsolatos munkára. Ha szerencséje volt, gabonát szórhatott a földekre, vagy szerepelhetett a környékbeli légi bemutatókon. Ezek közül egyik sem biztosított neki állandó munkát, elegendő jövedelmet vagy azt a teljesebb életet, amelyre vágyott. Időnként repülőleckéket adott a Lovelace Repülőiskolában, de egyre jobban belefáradt a folyamatos munkakeresésbe, abba, hogy kénytelen volt elvállalni minden alkalmi feladatot, amit csak talált, és úgy érezte, mintha megrekedt volna, képtelen lenne előrébb jutni.

Ahogy most közeledett Annette Gibson repülőgépéhez, vett egy mély, megtisztító lélegzetet, hogy kiürítse az elméjét. Csak az aktuális feladatra koncentrált: hogy a gépe szárnycsúcsait Annette szárnyai közé illessze. Lassan, óvatosan közeledett, amíg a szélek enyhén keresztezték egymást, és éppen úgy állapodott meg, hogy ne érintse a felső és alsó szárnyat összekötő merevítőket.

Ahogy együtt vitorláztak, a lány testén végigfutott a gyönyör. Lehet, hogy az életét nem mindig ő irányította, de az ő kicsikéjét igen, az apja Curtiss JN „Jenny”-jét, amelyet az közel húsz évvel ezelőtt vásárolt, amikor belekezdett a vállalkozásába.

Miután elhaladtak a tömeg fölött, Annette-tel elszakadtak egymástól, s egy hurokból és fordulatokból álló táncba kezdtek. Aztán újabb száguldás a nézősereg fölött, olyan alacsonyan, hogy az emberek lebuktak – még ha nem is fenyegette őket a veszély, hogy a kerekek eltalálják őket. Annette folytatta a leszállást, de Jessie még nem végzett. A vagánykodást az égbolton művészetnek fogta fel: az ég kékje széles vászon volt számára, amire olyan képeket festett, amelyeket azok, akik ezt a faliszőnyeget megnézték, vagy akár csak megpillantották, soha nem felejtettek el. Bár az utóbbi időben kezdte elveszíteni a lelkesedését a légi bemutatók iránt. Az embereket kevésbé nyűgözték le a mutatványok, szívesebben lettek volna szemtanúk valamilyen lángoló katasztrófánál. Mégis elhatározta, hogy olyan műsort ad nekik, amitől eláll a lélegzetük.

Gázt adott, és előrenyomta a botkormányt, a gravitációt használva a gyorsításhoz. Amikor elégedett volt a lendülettel, visszahúzta, és addig emelte az orrot, amíg a repülőgép gyakorlatilag függőlegesen, a farkán állt, majd addig folytatta, amíg fejjel lefelé nem repült. Néhány másodperc múlva vízszintesbe tette a gépet, és jó messzire repült a parlagon heverő mezőtől. Széles ívet leírva csökkentette a sebességet, majd visszafordult és megállapította, hogy bőven hagyott helyet a leszálláshoz. A Jennynek volt néhány tervezési hibája, az egyik a fékek hiánya volt. Amint a kerekei földet értek, csökkentette a gázt, és gurult a célállomás felé. Amikor már elég közel volt hozzá, lekapcsolta az üzemanyag-szabályozót, hogy leállítsa a motort, megállt, és kikapcsolta a gyújtást.

Levette a színezett lencséjű szemüveget és a bőrsisakot, ujjával végigszántott mahagónivörös fürtjein. Középiskolás korában, Amelia Earhart, az első női pilóta előtt tisztelegve vágta le vállig érő, hullámos haját, miután példaképe véghez vitte első önálló transzatlanti repülését. Mindig is szeretett volna a lehető legjobban hasonlítani a rettenthetetlen pilótanőre – kivéve az eltűnését. Napokig gyászolt, miután meghallotta a rádióban a hírt, és még mindig reménykedett, hogy megtalálják a szeretett pilótanőt valahol a Csendes-óceán egyik szigetén.

Jessie kimászott a pilótafülkéből, és a földre ugrott. Azonnal körbevette őt egy sereg fiatal, többen izgatottan hadonásztak a légi bemutatót hirdető szórólappal, és kérték, hogy írja alá. Válaszolt a kérdéseikre, melyeket odakiabáltak neki. Különös figyelmet szentelt a lányoknak, biztosította őket arról, hogy ők is megérinthetik a felhőket. Amikor az utolsó szórólapot is aláírta, és a fiatalok elvonultak, megfordult, hogy megkeresse Annette-et, aki már várt rá.

– Ez jó móka volt – mondta a társa. Annette-tel néhány évvel korábban egy légi bemutatón találkozott. Azután együtt jártak az oktatói iskolába, és mindketten megszerezték a képesítést, hogy másokat is taníthassanak repülni. – Örülök, hogy újra itt vagy.

– Jó újra itt lenni.

Az apja halála óta Jessie nem végzett kaszkadőrmunkát. Hatéves korában repült vele először. Őrülten beleszeretett nemcsak a repülés érzésébe, hanem az őt körülvevő hatalmas és más világba is. Horizontról horizontra suhanva a színek ragyogóbbnak, a lehetőségek végtelennek tűntek, a földi korlátoktól való szabadulás pedig csábítónak. Ezek után már semmi sem tarthatta a földön, ha lehetősége volt szárnyalni a felhők között. Bár december óta többször is felszállt a Jennyvel, még nem vett részt légi bemutatón. Elég bonyolult volt egyedül csinálni, miután a bátyja elment, mert mindig is egy csapatot alkottak. Bár sok manővert kivitelezett szólóban, néhányat jobb volt párban előadni, mintha légi harcot imitálnának.

– Tudom, hogy nem pótolhatom Jacket – mondta Annette.

– Te is megálltad a helyed.

– Hogy van a bátyád?

– Gondolom, kimerült. Nem ír túl sokat, mivel ott bombáznak. Mintha a németek el akarnák süllyeszteni a szigetet. – Jessie megpróbált hetente legalább egyszer elmenni a moziba, egyszerűen csak azért, hogy megnézze a legújabb filmhíradót. Mohón olvasta az újságokat, és amikor csak tehette, hallgatta a rádiót, remélve, hogy elkap valami hírt a háborúról – lehetőleg akkor, amikor az édesanyja nincs a közelben, mert őt felzaklatta minden, az óceán túlpartján zajló pusztításról érkező információ.

– Ez borzalmas. Csodálom a briteket, hogy még nem adták meg magukat. Azt akarom, hogy vége legyen ennek az egésznek, és nem úgy, hogy ott vagyok a kellős közepén.

– Én is örülök, hogy nem ott vagyunk. Rooseveltre szavaztam, mert ő megígérte, hogy nem lépünk be a háborúba.

Ebben a pillanatban a műsor szervezője lépett oda hozzájuk.

– Tessék, hölgyeim – nyújtott át nekik ötven-ötven dollárt. – Jövő hétvégén Oklahoma Cityben leszünk. Remélem, jöttök ti is. – Elsétált, miközben osztogatta a következő légi bemutató szórólapjait.

– Megtankolok és hazamegyek – mondta Jessie. Kezet nyújtott. – Még egyszer köszönöm, Annette. Nagyra értékelem, hogy bevállaltad velem a Haláltáncot.

– Az izgalomért élek, és ez a bizonyos manőver mindig is megdobogtatta a szívemet. Talán találkozunk Oklahomában.

– Nem látom akadályát.

A sűrű gomolyfelhőkön át Jessie lassan ereszkedett lefelé. Stabilizálta a magasságot, növelte a sebességet, és elégedetten hallgatta a motor egyenletes dübörgését, miközben a szél a nyitott pilótafülkében végigborzongatta. Alatta a Jenny árnyéka siklott a terepen, amelyet Jessie ugyanolyan jól ismert, mint a műszerfalat. Balra tőle kukoricaszárak zizegtek a szélben. Pluszpénzt keresett azzal, hogy ezeket a földeket és másokét permetezte, alacsonyan repülve, hogy jobban csökkentse a porított ólom-arzenát esetleges elsodródását. Jobbra tőle, a kelet–nyugati irányban kanyargó keskeny aszfaltút túloldalán, amelyen már számtalanszor vezetett Dallasba, kezdődött a Caldwell Ranch. Hatezer hektár szögesdróttal körülzárva, ahol most angus marhák és egy Buttercup nevű csinos pinto kanca álldogált, amelyen néha lovagolt.

Átrepült az öreg tölgyfa fölött, amely körül régen a bátyjával bújócskázott, ahol az első csókot kapta Luke-tól, és ahol később beleegyezett, hogy hordja a szarvasbőr egyetemi focistadzsekit, ezzel is jelképezve, hogy hivatalosan is összejöttek. Továbbrepült a patak fölött, ahol az első harcsát fogta, ahol forró nyári délutánokon úszni szokott, és ahol egy holdfényes éjszakán meztelenül merítkezett meg Luke-kal.

Terrence központjához közeledve meglátta az állomást, amelyet 1873-ban építettek, amikor a Pacific Railroad készült Észak-Texasnak ezen szakaszán. Néhány mérfölddel arrébb terült el az apja repülőtere.

A lány szíve összeszorult, ahogy felidézte, hányszor állt ott az apja: figyelt és várt. Önkéntelenül is úgy érezte, hogy még mindig figyeli – karját keresztbe fonva keskeny mellkasán, miközben széles mosoly ül ki cserzett arcára –, ahogy ő simán és könnyedén száll le a Jennyvel. A repülés volt a közös szenvedélyük, és a lánynak jobban hiányzott az apja, mint valaha is gondolta volna, hogy valaki hiányozhat.

Miután látta, hogy apja szeretett repülőgépe biztonságban, odabent van a hangárban, Jessie felpattant az Indian Scout motorkerékpárra, büszkeségére és örömére. Számára ez az élmény hasonlított legjobban a repüléshez, csak épp a szárazföldön. Az úton, miközben a motor dorombolt alatta, és a szél süvített mellette, lélekben kezdett felkészülni rá, hogy a lehető legvidámabb arcát mutassa, amikor belép a viktoriánus stílusú házba, ahol édesanyjával és húgával, Kittyvel élt.

Megérkezett, leparkolta a motorkerékpárt a felhajtón, leállította, és leszállt róla. Trixie, Jack fekete labradora ugrott oda hozzá a ház mellől, és farkcsóválva, lihegve ült le előtte. Jessie odalépett hozzá, gyengéden megsimogatta a fejét és a hátát.

– Hé, kislány, vigyáztál a házra?

Miután felegyenesedett, Trixie elrohant. Kétségtelenül a mókusokat kellett üldöznie.

Jessie elindult a macskaköves sétányon a kék szegélylécű fehér ház felé, amelyet a nagyapja építtetett a város szélén, a múlt század vége felé. Átugrotta a tornácra vezető három lépcsőfokot, amelynek egyik oldalán hintaágy, a másikon két, fából készült hintaszék állt. Maga felé húzta a rácsot, benyomta az ajtót, és belépett az előszobába, amely még mindig őrizte azon szerettei illatát, akik már nem éltek ott. Az átható rózsaillat, amely mindig körüllengte a nagyanyját és mindenkit, akit megölelt. Nagyapja pomádéjának zsályaillata, mellyel ragyogóan fényessé tette ezüstös haját. Az Aqua Velva arcszesz mentolos illata, amelyet az apja szertartásos komolysággal használt, mióta néhány évvel azelőtt kapott belőle Jessie-től egy üveggel karácsonyra.

Aztán megérezte az áporodott dohányszagot, amely mindig Joe bácsi érkezését jelezte. Nem is ismerte volna fel a fogai közé szorított kövér szivar nélkül. Mivel igen átható volt a szag, tudta, hogy valamikor aznap délután járt itt, vagy talán még mindig itt van.

– Jessie? – szólt ki az anyja az elülső szobából.

Baloldalt, a nyitott ajtón át bekukucskált. Meglátta a kanapén ülő édesanyját, aki az elmúlt egy évben túlságosan is sokat ráncolta a homlokát. Vékony kezét most összekulcsolta az ölében. Joe bácsi hunyorogva fújta ki a szivarfüstöt. Ő az apja súlyosabb változata volt, sötét szemű és sötét hajú; a kandalló mellett állt, amelyben telente csak néhányszor gyújtottak be.

– Sziasztok! – köszöntötte őket.

– Milyen volt a légi bemutató? – kérdezte az anyja, de valami nem stimmelt a hangjában, olyan volt, mintha rossz hírt közölne, és Jessie észrevette, hogy a homlokán lévő barázdák kissé elmélyültek, ujjbegyei pedig kifehéredtek, ahogy összeszorította a kezét. Első gondolata az volt, hogy valami katasztrófa érte Jacket, de az anyja szeme nem volt vörös vagy duzzadt, így a zaklatottságának kétségtelenül a vendégükhöz volt köze.

Jessie védelmezni akarta őt. Elszántan belépett a szobába.

– Egész szép nézősereg gyűlt össze. Mi szél hozott, Joe bácsi? Az az érzésem, nem csak azért jöttél, hogy lásd, jól vagyunk-e.

Az anyja megpaskolta a mellette lévő párnát.

– Miért nem ülsz le?

A lány keresztbe fonta a karját a mellén.

– Inkább állok.

– Én azt hiszem, leülök. – Joe bácsi a kis asztalhoz ment, ahol egy félig üres üveg Kentucky bourbon várta azt a férfit, aki már soha többé nem fogja élvezettel kortyolgatni esténként, egy olyan férfit, aki azon vitázott volna vele, hogy az üveg félig tele van.

– A legrosszabb időkben is keresd a pozitívumokat, Jess. – Minden erejére szüksége volt, hogy ne kiáltson fel, amikor a nagybátyja hanyagul löttyintett egy keveset a kristálypohárba. Ostobaság volt tartogatni az italt, hiszen Jim Lovelace is mindig megkínált vele mindenkit, aki látogatóba jött hozzájuk.

Aztán Joe bácsi hanyagul belevetette magát az apja foteljába. Jessie gyomra összeszorult, mert nem tűnt helyénvalónak, hogy bárki is beleüljön egy olyan karosszékbe, amely az évek során úgy alakult át, hogy kényelmesen körbeölelje azt a férfit, akitől ő a repülés szeretetét örökölte. Attól félt, hogy mindjárt megragadja a nagybátyja ingét, és annál fogva rángatja ki a fotelból, vagy kikapja a kezéből a konyakospoharat. Ezért inkább a kanapéhoz ment, ráült a széles karfára, és kelletlenül várakozott.

Nagybátyja lassan kortyolt egyet, majd előrehajolt, és két kézzel tartotta a poharat, a szivarját közben két ujja között szorongatta. Jessie soha nem látta még ilyen idegesnek.

– Éppen azt magyaráztam anyádnak, hogy a várost érdekelné a reptér megvásárlása.

Olyan érzés támadt Jessie gyomrában, mintha egy repülőgépen ülne, amely hirtelen elvesztette minden energiáját, és szabadesésbe kezd.

– Mármint a te részed. Hogyan működne ez? – Egy másik emberrel társulni, azt még megértené… na, de egy várossal?

A férfi megrázta a fejét.

– Az egészet akarják.

– A fele a miénk. – Pontosabban az anyjáé, de amióta az apja először vitte fel a levegőbe, Jessie ragaszkodott a repülőtérhez, ugyanúgy a sajátjának tekintette, mint bárki más.

– Anyukádé, igen. De ő is nyitott rá, hogy eladja a részét.

– Nem. – A szó keményebben és durvábban csattant, mint ahogy szerette volna. Soha nem volt szégyenlős, ha ki kellett állnia az igazáért. Ezt biztosan annak köszönhette, hogy olyan ikertestvérrel nőtt fel, aki sosem hagyta, hogy elfeledkezzen róla: huszonkét perccel előtte jött a világra. Mindig rivalizáltak. És amíg az ő véleménye számít, addig a reptér nem vita tárgya. Mintha a teste elfelejtette volna, hogyan működik, úgy tántorgott oda a kandallóhoz, ahol az imént a nagybátyja állt, és szúrós pillantást vetett az asszonyra, aki megszülte, felnevelte, szerette őt. Mély meggyőződéssel a hangjában, határozottan kijelentette:

– Apa nem ezt szeretné.

– Jessie, drágám, én nem tudok repülős iskolát vezetni.

– De én igen. – Hirtelen mindennél fontosabbnak tűnt, hogy ne veszítse el ezt az utolsó kapcsolatot az apjával, hogy biztonságban és a saját védelme alatt tartsa a repülőteret, amíg Jack vissza nem tér.

– Megvehetnénk Joe bácsi részét. Vásároljuk ki őt.

– Honnan szereznénk annyi pénzt?

– Kölcsönből. Telepescsalád leszármazottai vagyunk, akik földművesek voltak. A bank biztosan ad nekünk kölcsönt.

Az anyja kissé oldalra döntötte a fejét, mintha a mondanivaló súlya miatt nem tudná egyenesen és stabilan tartani.

– Biztosítékot kérnének.

– Itt van a ház. Az iskola.

Az anyja megrázta a fejét.

– Szerencsénk volt, hogy a szüleim ránk hagyták ezt a helyet. Az iskola nem hoz sok pénzt, Jessie. Apád ezért utazott mindenfelé, hogy repülőgép-alkatrészeket adjon el. Végigfut a hátamon a hideg, ha csak rágondolok, hogy vissza kell fizetnem egy kölcsönt, hogy bárkinek is tartozom. Ráadásul hamarosan férjhez mész. Gondolom, nem akarod Luke-ot adóssággal terhelni. És ha a felesége leszel, már nem lesz időd az iskolára.

Mivel az anyja csak nemrég kezdett helyrejönni a depresszióban töltött évek után, mindenki rendkívül óvatosan viselkedett vele. Még nem tudta teljesen elfogadni, hogy jobb idők jönnek. De most igaza volt. Luke nem akarna sem adósságot, sem azt, hogy ő dolgozzon. De egy dologban tévedett: Jessie nem tudta elképzelni, hogy a közeljövőben férjhez menjen. Komolyan nézett a nagybátyjára.

– Tudom vezetni az iskolát. Elmehetsz, és csinálhatod, amit akarsz, én pedig minden hónapban elküldöm a részedet.

Miután a férfi kiitta a konyakot, félretette a poharat. Talán ebből gyűjtött erőt, hogy össze tudja törni a lány szívét.

– Szükségem van a teljes összegre, Jess.

Nem akarja. Nem szeretné. Szüksége van rá.

De ő mihez kezdene az iskola nélkül? Az volt az álma, hogy pilóta legyen, de mindeddig csak egyetlen nőt – Helen Richey-t – vették fel erre a pozícióra. Nem vették be a pilóták szakszervezetébe, és ritkán engedték repülni. Végül feladta. Jessie még mindig szeretett volna jelentkezni oda, hátha megváltozott a hozzáállásuk, de még nem volt elég tapasztalata ahhoz, hogy határozott benyomást keltsen. Talán taníthatna máshol. De ami még rosszabb, elképzelte, hogy az apja által annyira szeretett iskolát ledózerolják, és kukoricát termesztenek rajta, vagy szarvasmarhákat tartanak.

– Mit akar vele kezdeni a város?

– Néhány éve már mondogatják, hogy szeretnének ide egy repülőteret. Megvan a föld, a hangár, egy irodaépület. Ez jó alap hozzá.

– Apa utálná ezt.

– Jim már gondolkodott rajta.

– Nem, biztosan nem! – Mondott volna erről valamit neki, Jessie-nek, ha így lenne.

Joe bácsi a szájába dugta a szivarját. A vége megszáradt hamu volt. Már nem is látta a vörös parázs izzását. Anélkül hogy a férfi beleszívott volna, a szivar felizzott egy pillanatra, majd kihunyt, valahogy úgy, mint az ő reményei és tervei ebben a pillanatban.

– Kemény munka egy vállalkozást vezetni, életben tartani. A stressz és a felelősség, különösen, hogy Jack nem volt itt, hogy segítsen apádnak, megviselte őt. – A férfi hanyagul megvonta a vállát. – Nyilvánvalóan.

– Ne fogd a halálát Jackre!

– Csak azt mondom, hogy küzdöttünk, és Jim kezdte érezni a nyomást.

Vajon mennyi volt ebből a küzdelemből a nagybátyja hibája, hiányzó ambíciójának következménye? Ne menj bele, Jessie! Senki sem hibás. Apa elaludt, és az angyalok eljöttek érte.

De ha az apja említette volna a küzdelmeit, ő többet tehetett volna azért, hogy könnyítsen a terhein. Bűntudat mardosta a lányt. Tudnia kellett volna róla valamiképpen.

– Én segítettem, megtettem, amit tudtam. – Már amennyit megengedtek neki. Ejtőernyőket pakolt, segített karbantartani a gépeket, repülőórákat adott. Igaz, úgy tűnt, mostanában nem jelentkeztek olyan sokan, de télen mindig visszaesett az üzlet. Most már bármikor felélénkülhet.

– Ott voltál mellette. Nem is kérdés. De Jack jó volt abban, hogy hírverést csináljon az üzletnek. A fiú ebben az apjára ütött. De most mindez nem lényeges. Nekem családom van, akikről gondoskodnom kell. Zöldebb legelőket kell találnom, és az iskola eladása segíteni fog. Szerepel a keddi városházi gyűlés napirendjén. – Felállt a fotelból. – Azért jöttem, hogy elmondjam ezt anyádnak. Ha a város meg akarja venni, akkor eladom a részem. Biztos akartam lenni benne, hogy anyád is eladná-e a részét, mert vagy az egészet akarják, vagy semmit.

Az anyja kicsinek és megtörtnek tűnt, ahogy ott ült. Jessie-ével azonos árnyalatú zöld szeme könyörgött, ahogy találkozott a tekintetük.

– Jól jönne a pénz.

Az anyja soha nem foglalkozott különösebben a repülőiskolával, és nem is dolgozott sehol az otthonán kívül. Az ő feladata mindig az volt, hogy a házukból otthont varázsoljon. Ebben kiválóan teljesített. Az apja intézte a pénzügyeket. Az anyja nem is igyekezett leplezni a döbbenetét, amikor meglátta, milyen keveset tettek félre szűkösebb időkre. A bevétel nagy részét kétségtelenül visszaforgatták az üzletbe. Jessie most aligha hibáztathatja őt, amiért némi biztonságra vágyik.

– Ha ez bekövetkezik, majd én elmondom Jacknek.

Ha otthagyhatta volna a Királyi Légierőt, ha hajlandó lett volna rá, akkor sem jöhetett volna haza. Megszegte a törvényt, amikor átment oda, megsértette a semlegességi egyezményt, amely megakadályozta, hogy valaki egy másik ország hadseregében szolgáljon. Egy ilyen kisvárosban senki sem tehetett semmit anélkül, hogy az emberek ne tudtak volna róla, és Jack elkövette azt a hibát, hogy megbízott egy lányban, akivel akkoriban járt. Úgy érezte helyesnek, hogy szakításkor elmondja neki az igazat a terveiről. Miután elment, a lány jó néhány vállon kisírta magát, és túlságosan feldúlt volt ahhoz, hogy betartsa a szavát, miszerint egy léleknek sem beszél Jack titkos kalandjáról. Néhányan nem helyeselték, amit a fiú tett. Ha hazatér, és ők riasztják a hatóságokat, Jacket letartóztathatják, és börtönbe kerülhet – azért, mert a lelkiismerete szavát követte.

– Nem akarjuk, hogy aggódjon, vagy azt gondolja, hogy tehetett volna valamit, ami megváltoztatja a végeredményt.

Jacknek most minden erejével arra kell összpontosítania, hogy életben maradjon.

1941. március 10.

Drága Anya, Jess és Kitty Kat!

Tudom, hogy megkönnyebbültök, ha megtudjátok, hogy nem sok akciót láttam, mióta áthelyeztek az Amerikai Sasok századba. Baromi unalmas konvojokat kísérni az Északi-tengeren. Bár a szárazföldön elég sok tennivalónk van. Interjúkat adtam újságoknak, magazinoknak és a rádiónak. A minap egy kamerás stáb filmezett minket egy híradóhoz. Azt hiszem, az a céljuk, hogy még több amerikai pilótát toborozzanak, így talán a moziban is láthattok majd, ha úgy lesz, ahogy ígérték.

Szeretlek titeket,

Jack

U.i.: Adjatok Trixie-nek egy kis finomságot, és mondjátok meg neki, hogy tőlem kapta.

2. fejezet

1941. március 11., kedd

Jessie kicsit késett a kedd esti találkozóról. A sors iróniája, hogy azért, mert egy reménybeli diákot vezetett körbe a repülőtéren, megmutatta neki az oktatáshoz használt repülőgépeket, és egy kicsit elmagyarázta a tanmenetet. Ha ma este megtörténik a legrosszabb, talán tarthatna magánórákat, és meggyőzhetné a városi tanácsot, hogy adják neki bérbe a repülőtér és a hangár egy részét.

Amint berohant a városháza kis tárgyalótermébe, Rhonda Monroe – egy feltűnő, vörös hajú nő, aki hátul ült, és nyilvánvalóan őt figyelte – hevesen integetett neki. Jessie mentegetőzésfélét motyogott, és átverekedte magát a lábszárán koppanó térdeken, amíg el nem érte az üres széket, és bele nem huppant.

Rhonda odahajolt hozzá, és a fülébe suttogta:

– Nem hagytál ki semmi fontosat. Arról beszéltek, hogy néhány iskolakörzetben bevezetik a tizenkettedik osztályt. A miénknek is be kéne?

– Miért van szükségük a diákoknak még egy évfolyamra?

A nő vágott egy grimaszt.

– Mert az iskolaszék szadistákból áll?

Jessie megpróbálta visszafojtani a nevetést. Rhonda utálta az iskolát, bár pengeéles esze volt, és ritkán kellett tanulnia – ami kapóra jött neki, hiszen ő tartotta a lógós napok rekordját.

– Már elég zabolátlanok a fürtjeid. El kell jönnöd hozzám. – Mint a Cutting Up Hajszalon fodrásza, Rhonda jól kordában tartotta élénkvörös tincseit, amelyeket a mostani alkalom tiszteletére vállára omló hullámokba csavart. Amikor randevúja volt, inkább a Rita Hayworth-féle frizurát választotta.

– Túl sok minden történik egyszerre. Talán ha majd ez az egész zűrzavar elcsitul, beugrom egy kis vágásra.

– És jól jönne egy kis szín is. Van egy új rúzsom, ami remekül állna neked. – Mint egy varázsló, Rhonda előhúzott egy tubust a táskájából, és Jessie felé nyújtotta. Kétségtelenül ő volt a felelős azért, hogy a Max Factor nem ment csődbe. Soha nem ment sehová smink nélkül, és tudta, hogyan kell alkalmazni, így mindig olyan gyönyörű volt, mint bármelyik, filmvásznon megjelenő színésznő. Leckéket adott sminkelésből, amit Jessie minden alkalommal ellógott, és megelégedett azzal, hogy csak feltett egy kis rúzst – amit Rhonda mindig kritizált, mert szerinte ez az árnyalat nem illik a barátnője arcszínéhez. Nem mintha Jessie-t ez érdekelte volna. Ha stílusról volt szó, nem is lehetett volna köztük nagyobb az ellentét, de a gimnáziumban kötött barátságuk az évek során töretlen maradt, és mindinkább elmélyült.

– Ha azért vagy itt, hogy nyilatkozatot tegyél, akkor ki kell rúzsoznod magad.

A Jessie előtt ülő nő hirtelen megfordult, feszes vonásaiból türelmetlenség áradt, és lepisszegte őket, azzal a pillantással, amellyel gyakran a templomi orgona mellett ülve próbálta lecsendesíteni a gyülekezetet.

– Köszi, de nem – mondta Jessie.

Rhonda előrehajolt.

– Miss Harding, imádom a kalapját. Filmsztár jelleget kölcsönöz a profiljának.

Az orgonista elpirult, végigsimított a tarkóján, ujjával megérintette a feltűzött és szoros csomóba kötött tincseket.

– Köszönöm, Rhonda.

Előrenézett, de ujjai továbbra is a kalapja szélénél matattak. Jessie a barátnőjére nézve halkan felnevetett – mint mindig, amikor Rhonda elsimított egy-egy kényes helyzetet. Volt tehetsége az ilyesmihez. Azt kívánta, bárcsak ott lett volna vasárnap, hogy segítsen neki jobb belátásra bírni a nagybátyját.

Most meglátta őt. Az első sorban ült az egyik gazda mellett, aki azzal érvelt, hogy a fiára a földeken van szüksége, nem pedig még egy évig az osztályteremben. Az egyre erősödő, egyetértő hangzavar kezdte betölteni a termet.

– Rendben, rendben, egyelőre elnapoljuk a tanévről szóló vitát – mondta Buddy Baker, a város polgármestere és az egyetlen helyi autókereskedés tulajdonosa. Kalapácsával koppintott egyet egy fakockára. – Egyértelmű, hogy az önök többsége még nem áll készen egy ilyen változtatásra, úgyhogy térjünk át a legfontosabb okra, amiért ma este összegyűltünk: a repülőtér kérdésére, amelyet fontolóra vettünk.

– Te vetted fontolóra, Buddy – közölte Mr. Thomaston. – A Love Field alig több mint egyórányira van innen. Nem látom értelmét, miért lenne szükség ilyen közel még egy reptérre.

– Akkor szerezz magadnak egy bifokális szemüveget, Larry. Egyre többen repülnek. Biztosíthatnánk helyet a kisebb, magánkézben lévő gépek számára, ahol leszállhatnak. Nem is beszélve a különböző közfeladatokra irányuló kormányzati szerződések megszerzéséről, mint például a postai kézbesítés. Jim Lovelace halála után… nyugodjék békében…

Jessie azt kívánta, bárcsak ne jött volna el. Attól, hogy az apját így említették meg, égni kezdett a szeme. Rhonda átnyúlt hozzá, megfogta a kezét, és gyengéden megszorította.

– …a bátyja, Joe el akarja adni a repterüket, és ez jó kiindulópontot biztosítana számunkra, hogy egy kis fejlesztéssel…

– Mennyiért? – kiáltotta valaki.

– A kezdeti ár negyvenezer.

Azonnal hangos ellenvetések érkeztek, néhány férfi még fel is ugrott, és öklét rázta a plafon felé.

– A városnak nincs ennyi pénze!

– Elment az eszed, Buddy!

– Új polgármester kell!

Jessie-ben feltámadt a remény, hogy talán dugába dől a nagybátyja terve, ő pedig nyer egy kis időt, hogy kidolgozzon valami stratégiát, hogyan vásárolhatná meg a részét. Hogy megtarthassa a repülőteret.

Mr. Baker felállt a székéről, és úgy püfölt a kalapácsával, mintha egy vasúti sínhez ütné a talpfát.

– Nyugalom, nyugalom! Hallgassanak meg!

Az emberek kelletlenül elcsendesedtek, és visszaültek a helyükre. Mr. Baker állva maradt, lassan végignézett a termen, felmérte a tömeget, mintha eladni készülne nekik egy olyan autót, amelyre nincs is szükségük, és nem is tetszik nekik.

– Az igaz, hogy emiatt kötvényeket kell majd eladnunk. – Egy nyögés visszhangzott a teremben, mire felemelte a kezét. – Azt mondtam, hallgassanak meg. – A tanácstagokra nézett. Mindegyikük bólintott. Végül felszegte a fejét, és egymás után a teremben ülők mindegyikének a szemébe nézett. Állta a tekintetüket.

Jessie úgy érezte, hogy a férfi közel áll ahhoz, hogy személyesen megszólítsa, ami nem jó. Gyanította, hogy néhányan már a zsebükhöz nyúltak volna, hogy megvásárolják, amit csak akar, mielőtt még egy szót is szólt volna.

– Ez nem közismert tény – mondta a polgármester halkan, bizalmasan –, de Roosevelt engedélyezte, hogy a britek megkezdjék a pilótaképzést a Királyi Légierő számára az itteni polgári iskolákban, és szeretnék használni a mi kis repülőterünket.

Amint a teremben hirtelen megkezdődött a találgatás, Jessie a szék szélére húzódott. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a polgármester már úgy tekint a repülőtérre, mint a város tulajdonára.

– Britek? – suttogta izgatottan Rhonda. – Ők olyan udvariasak, olyan előkelőek. Cary Grant. Leslie Howard. Laurence Olivier. – Egyik kezét a mellére szorította. – Heathcliff. Ezt a brit inváziót én tárt karokkal fogadom.

– Nem akarok itt külföldieket látni – jelentette ki Miss Harding, és megfordult a székén. – Nem bízom bennük.

Jessie-nek dübörgött a vér az ereiben, alig hallotta, amit a körülötte lévők mondtak. Vajon a nagybátyja tudott erről a fejleményről? Biztosan nem… De most, hogy tudják, mit jelent ez a továbbiakra nézve?

A kalapács ismét nagy dörömböléssel sújtott le.

– Csendet! Csendet!

Mindenki elhallgatott, de a székek nyikorogtak, ahogy az emberek nyugtalanságtól, izgalomtól vagy várakozástól tűkön ülve tovább mozgolódtak. Jessie úgy ült ott, mint egy szobor, alig lélegzett, igyekezett átgondolni a dolgot, kitalálni, mi lesz a továbbiakban.

– Köszönöm – szólt kurtán Mr. Baker. – Be kell majd fektetnünk valamennyit, de a britek a hadsereggel együttműködve el fogják végezni a szükséges fejlesztések nagy részét.

– Ha mindenben megegyezünk, és készen vannak a munkálatok, fizetnek nekünk a reptér használatáért. – Felemelte az ujját. – De most jön az érdekes rész. Ez munkahelyeket teremt, és üzletet hoz a városnak. Én mondom, ez most lehetőséget teremt, hogy a város felvirágozzon a hosszú évekig tartó küzdelem után. A Love Field a legutóbbi háború idején gyakorlóközpontként indult, és nézzék meg, hol tart ma.

– Nem tetszik ez nekem – vetette közbe Mr. Gunder. – Nem tetszik az ötlet, hogy külföldiek jöjjenek a városunkba.

Miss Harding egyetértően bólogatott.

– Nem mind külföldi lesz – felelte Mr. Baker. – Az ott dolgozó civilek amerikaiak lesznek.

– Sosem szerettem a briteket – jelentette ki Mr. Penn. – Miattuk vesztettem el a lábam a legutóbbi háborúban.

Mr. Baker szúrós pillantást vetett a felszólalóra.

– A németek miatt vesztetted el a lábad, amikor gránátot dobtak a lövészárokba.

– De én azért harcoltam, hogy segítsek a briteknek. Nem tudom, hogy ezt megint meg kellene-e tennünk. Amerika az első. Roosevelt mondta. Hitlernek ez nem fog tetszeni.

– Épp ezért nem is fogjuk elmondani neki.

– Én egyetértek Buddyval – mondta Mr. Johnson, a város legnagyobb bankjának elnöke. – Ez lehetőséget ad nekünk a növekedésre. Utána, feltételezem, a leszállópályának használt mezőből repülőteret csinálnánk.

– Így van – felelte Mr. Baker.

– Kétezer-ötszáz dollárt adományozok arra, amire szükség van.

A bejelentés után némi káosz alakult ki, a jelenlévők támogatásokat ajánlottak fel, ellenvetéseket fogalmaztak meg, összegeket kiabáltak be. Jessie megszédült ettől az egésztől, különösen, amikor látta, hogy családja kilátásai a reptér megtartását illetően egyre jobban elúsznak. Kissé nehéz szívvel ismerte be, hogy ez jó lehetőség lenne a város számára.

– Mit gondolsz? – kérdezte Rhonda.

– Ez lehetőséget adna rá, hogy segítsünk a briteknek, hogy szerepet vállaljunk a háborús erőfeszítésekben. – Nehezményezte, hogy Jack elmehetett, és kiveheti a részét a harcokból, hogy ő tehet azért, hogy változzanak a dolgok, míg ő kénytelen volt hátramaradni. Tehetetlennek érezte magát, és nem volt olyan életcélja, ami számítana. Ő is tenni akart valamit, és az adná meg számára az esélyt, ha részt vehetne ebben a brit programban. Lehet, hogy csak annyi hatása lesz, mint egy óceánba dobott kavicsnak. Nem változtatná meg az áradatot, de attól még hullámokat keltene, és ezek a kis hullámok megváltoztathatnák a rájuk zúduló uszadékok útját. Valahol, valamire vagy valakire hatással lenne, és remélhetőleg pozitív módon befolyásolhatná a végkifejletet. Ám csalódottságot is érzett, mivel az izgalom szikrája azzal fenyegetett, hogy lángoló fájdalommá alakul át, ahogy elkezdte mérlegelni a lehetséges előnyökkel járó kilátásokat. – Szükségük lesz repülésoktatókra. Én itt vagyok. Van róla bizonyítványom. Miért ne vennének fel?

Továbbra is a reptéren dolgozhatna, taníthatna. De nagyobb léptékben. Amikor a háború véget ér, ami bizonyára hamarosan bekövetkezik, talán karriert futhat be majd egy légitársaságnál: hiszen addigra rengeteg repült órán és tapasztalaton lesz túl. Felállt, és túlkiabálta a hangzavart:

– Mit gondolsz, hányat akarnak kiképezni?

Mr. Baker valahogy meghallotta, és ránézett.

– Százakat.

Jessie visszahuppant a székre. Fojtott hangon így szólt Rhondához:

– Ha mi segítünk a briteknek, miért akarják bebörtönözni Jacket, amiért ugyanezt teszi? Talán így hazajöhetne a háború után.

Ha kiképezhetné a Király Légierő pilótáit, és megtaníthatná nekik, hogyan vigyázzanak magukra, akkor talán képes lenne azt is elérni, hogy a bátyja épségben hazatérhessen.

Tizenöt percen belül tizenkétezer dollár adomány gyűlt össze, és jóváhagyták a kötvények eladását is. Amikor a gyűlést berekesztették, néhányan felrohantak a pulpitushoz, hogy tovább tárgyaljanak a tanáccsal, míg mások az ajtó felé igyekeztek. Jessie talpra ugrott, átfurakodott a távozók tömegén, s végül elért a nagybátyjához. Eléje lépett, hogy elzárja előle a menekülés útját.

– Tudtál erről a tervről a britekkel?

A férfi szemében tükröződő bűntudat már azelőtt megadta a választ, mielőtt megszólalt volna. – Buddy talán említett erről valamit.

– Nem gondoltad, hogy ezt az információt meg kellene osztanod anyával és velem? Közvetlenül tőlünk is bérelhetnék az iskolát.

Nagybátyja lassan megrázta a fejét.

– El kell mennem innen, Jessie, el ebből a városból, nem tudok tovább a bátyám árnyékában élni. Te is jól tudod, milyen az.

A lány tudta, hogy Jack mindig is nagyobb felelősséget kapott, és ha most itt lenne, az emberek meghallgatnák, amit mond, tiszteletben tartanák a véleményét. Nyugtalansággal gondolt arra, hogy ha az apja hagyott volna végrendeletet, a reptér egy részét biztosan Jack kapta volna meg, őt jelölte volna ki erre. Apja őt csak amatőrnek tekintette volna, nem pedig olyasvalakinek, aki meg tudna élni a repülőgép-vezetésből. Elviccelte a dolgot, amikor ő megosztotta vele az álmait, és nem vette igazán komolyan. Különben elmondta volna neki az aggodalmait, a küzdelmeit, a félelmeit. Hogy el akarja adni az iskolát.

Valaki az ajtó felé menet nekiment, bocsánatot kért tőle, de megállás nélkül ment tovább. Ám ez elég volt ahhoz, hogy kizökkentse őt az idegőrlő kétségbeesésből, és visszataláljon önmagához. Megrázta a fejét, és megismételte, amit vasárnap mondott neki.

– Ő nem ezt akarta volna.

– Akkor miért halt meg, az istenit?

Düh és frusztráció áradt Joe hangjából, aztán sarkon fordult és kiviharzott. Jessie most először érzett együtt vele. A nagybátyja nem rosszindulatból tette mindezt. Ugyanúgy vergődött, mint ő, és igyekezett megtalálni a helyét.

Jessie azért ragaszkodott a reptérhez és az iskolához, mert ezek kézzelfogható kapcsolatot jelentettek az apjával. Joe-nak hasonló okból kellett megszabadulnia tőle: olyan igát jelentett neki, amely a bátyjához láncolta, és amelytől kétségbeesetten szabadulni akart. Igaza volt. Jessie megértette.

Abból, amit eddig elért, nagyon sok minden Jack eredményeihez kötődött. Amikor a bátyja elment, hirtelen egyedül kellett repülnie, a másodpilóta kiszállt. Dühös volt, de azért bűntudat mardosta, mert haragudott a bátyjára. Bár mindig is közel állt az apjához, a Jack távozása utáni hónapokban a kapcsolatuk elmélyült, megerősödött.

Most már az apja is elment, és Jessie azért küzdött, hogy a gépet – ami az életét jelentette – egyenesben tartsa. Ez a legutóbbi fejlemény nem segített, de nem hibáztathatta Joe bácsit, amiért a saját útját akarja járni.

Neki pedig egyszerűen ki kell találnia, hogyan teheti meg ugyanezt.

1941. május 15.

Drága Jess!

Áthelyeztek minket a…, más néven a Pokol Sarokba. Ma végre újra harcolhattam. Izgalom, idegesség, rettegés keveredik bennem, amikor összemérem képességeimet egy másik pilótáéval. Az a sok eljátszott légi küzdelem, amiket veled vívtam a bemutatókon, felkészített rá.

Ne mondd el anyának vagy Kittynek, de kissé túl közel kerültem egy Messerschmidthez. Esküszöm, láttam, ahogy rám mosolyog a rohadék. Megpróbált elkapni, de végül én fogtam el őt. Furcsa dolog. Miközben néztem, ahogy lángba borul, reménykedtem, hogy megmenekül. Nem tűnik helyénvalónak tisztelni az ellenséget, de ő derekasan küzdött.

Hiányzik, hogy beszélgessünk, főleg miután leszálltam. Olyan feszült vagyok! Elmegyek a helyi kocsmába egy korsó sörre, és mindig elidőzöm egy pillanatra, hogy körülnézzek, ott vagy-e. Veled megoszthatok olyan gondolatokat és érzéseket is, amelyeket senki mással nem tudok. Bárcsak itt lennél! Habár folyton dühös lennél, amiért nem engednek harcba repülni. Az ő veszteségük, én mondom!

Egészségedre!

Jack

U. i.: Adj Trixie-nek egy kis finomságot, és mondd meg neki, hogy tőlem kapta.

3. FEJEZET

Terrence, Texas

1941. június 3., kedd

Egy nemrég szerzett Stearman – egy élénkkék testű, sárga szárnyú kétfedelű repülőgép – fedélzetéről leszállás közben Jessie meglátta a távolban elrobogó mozdonyt, és tudta, hogy nemrég indult el a terrence-i pályaudvarról. Azt is tudta, hogy legalább két utas már leszállt. Szinte hallotta az öreg faplató zörgését, ahogy bakancsuk szinte baljós rezgéssel csapódott hozzá. Dave Barstow nyugalmazott őrnagy, akit a hadsereg választott ki a repülőiskola működtetésére, mostanra már biztosan üdvözölte a Királyi Légierő tisztjeit, mielőtt körbevezette volna őket a létesítményekben.

A városházi gyűlés után, amikor összeomlott addigi biztonságos világa, minden hihetetlenül gyorsan, szédítő tempóban történt. Negyvennyolc órán belül új kötvényeket bocsátottak ki, és összegyűlt a reptér megvásárlásához szükséges pénz. Jessie elkísérte az anyját és a nagybátyját arra a találkozóra, amelyen átruházták a családi vagyont, ezzel jelezte, hogy megbocsátott nekik. Rögtön utána az anyja homlokán már nem voltak olyan mélyek a ráncok, és Jessie azon tűnődött, vajon milyen egyéb gondokat nem osztott meg vele. A hét végére Joe bácsi Austinba költözött a családjával, ahol a Mueller Repülőtéren vállalt állást.

A célállomáshoz közeledve megállapította, hogy alig lehet ráismerni a reptérre, ahol élete nagy részét töltötte. Az egykor ismerős területre épült egy menza, egy kantin, egy közösségi terem, minden oldalról árnyékos, széles tornáccal, valamint orvosi rendelő, két barakk és még egy acélhangár. Az épülethez további irodákat és tantermeket befogadó részt is hozzátoldottak, ahol a diákok a repülés elméleti alapjait sajátíthatják el. Megkezdődött egy irányítótorony és még egy csarnok építése.

Miután a repülőgéppel tökéletes leszállást produkált a füves pályán, és leállította, levette a sisakját és a védőszemüvegét, kimászott a szárnyra, majd a földre ugrott. A szerelők főnöke, aki a reptér megalakulása óta itt dolgozott, odament hozzá.

– Senki sem száll le olyan szépen, mint te, Jess.

– Köszönöm, Billy. Figyelj, a motor nehezen indult be, de jobb lett a helyzet, miután lekapcsoltam a bal oldali mágnest. Megnéznéd a gyújtást?

– Természetesen. – A férfi összevonta a szemöldökét. Válla fölött Barstow-ra és két másik férfira pillantott, akikről Jessie feltételezte, hogy a Királyi Légierő tisztjei, és akik mindannyian a legújabb hangár közelében álltak, és szemmel láthatóan elmélyülten beszélgettek. – Az az új fickó körbevezette a briteket.

Az az új fickó nem is volt annyira új. Már jóval több mint két hónapja keményen dolgozott a fejlesztés előkészítésén.

– Gondolom, már találkoztál velük.

– Igen. Mindenkinek bemutatta őket.

– Mi a véleményed?

A férfi visszanézett rá, és megrázta a fejét.

– Idegenek. Viccesen beszélnek.

Jessie halkan felnevetett. Billy Collins sosem merészkedett messzire, és előnyben részesítette az ismertet az ismeretlennel szemben.

– Ezt már tudtuk, Billy. Ezenkívül mi volt a benyomásod?

– Szerintem minden rendben velük. Komoly srácok.

– Ahonnan ők jönnek, ott most elég komoly dolgok történnek.

– Igen, azt hiszem, így van. – A férfi felszegte az állát, és közelebb lépett, mintha titkot akarna közölni vele. – Nem helyes, amit tettek veled.

Barstow nem alkalmazta őt repülésoktatóként. Amikor a lány a szemére vetette ezt, közölte vele:

– Nem vagyok benne biztos, hogy a katonák komolyan vennének egy nőt repülésoktatóként.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy jobban örülnének neki, mint ha lelőnék őket odafönt. Korábban is tanítottam már férfiakat, és nem volt gond. – A válaszával azonban nem jutott sokra.

– Náluk a repülés nem hobbi, ők nem csak egy órácskára jönnek ide, ha épp van idejük. Fárasztó, hosszú napokba fog kerülni, hogy a lehető leggyorsabban felkészítsük őket.

– Meg tudok birkózni a munkával és a kadétokkal.

De nem sikerült meggyőznie a férfit arról, hogy alkalmas a feladat hatékony ellátására. Számítania kellett volna Barstow szkepticizmusára. Amikor elment vizsgázni, hogy megszerezze a jogosítványát, megtanulta, nem mindenki gondolja úgy, hogy egy nőnek a pilótafülkében is lehet helye. A férfi, aki a repülési vizsgát tartotta, gúnyosan nézett rá, és nem is igyekezett leplezni a bosszúságát, amikor végül be kellett jegyeznie, hogy ő is átment a teszteken. De Jessie-t ez nem érdekelte, hiszen átkozottul keményen dolgozott azért, hogy repülhessen. Csak diadalmasan felnevetett, megveregette a fickó vállát, és köszönetet mondott neki.

– Legalább adtak nekem állást itt, Billy. – Bár nem azt, amelyre vágyott, de ez is valami.

– Ez a hely az apádé volt! Ezt tiszteletben kellett volna tartaniuk, értékelniük kellett volna a korábbi szerepedet.

Jessie körülnézett.

– Bár mostanra alig hasonlít a régi helyre, nem igaz? Gondolom, ez emlékeztet minket arra, hogy minden változik.

– És arra, hogy háború van – morogta a férfi. – Vannak, akiknek nem tetszik.

Jessie-re mostanában egyre többen néztek sandán – nem sokkal azután kezdődött, hogy Jack elment, és kiderült a titka –, de a rosszalló tekintetek csak megszaporodtak, amióta a reptér gazdát cserélt. Talán a nagybátyja is azért menekült el olyan gyorsan a városból, mert átélt néhány konfliktushelyzetet. A férfiak hajlamosabbak voltak nyíltan hangot adni a kifogásaiknak, míg a nők – legalábbis a Terrence-ben élők – inkább suttogva, mások háta mögött tették.

– Nem foglalkozhatok kicsinyes sérelmekkel. Feladatunk van, amit a lehető legjobban kell elvégeznünk.

Nyomatékos biccentéssel jelezte, hogy készen áll a munkára, és megpaskolta a gép törzsét.

– Felöltöztetem ezt a hölgyet, és táncra kész lesz, mire megérkezik a többi brit a jövő héten.

Az ötven kadétból álló első osztály a tervek szerint vasárnap érkezik, hogy megkezdje az öt hónapos intenzív tanfolyamot, melynek során kiérdemlik a „szárnyaikat”. Öthetente újabb ötven fő jön. Végül kétszáz diákjuk lesz, akik addigra a képzés különböző szakaszaiban járnak majd.

– Köszönöm, Billy. Örülni fognak az új fiúk.

A szerelő széles mosollyal jelezte, hogy nem sértette meg a lány azzal, hogy nem akar elmerülni az aktuális pletykákban. Jessie céltudatos léptekkel a hangár felé vette az irányt. El akarta pakolni a felszerelését, és őszintén szólva, meg akarta nézni az újonnan érkezetteket. Szürke öltönyt viseltek – az anyag gyapjúnak tűnt –, fehér inggel, fekete nyakkendővel. Gyapjú. Texasban. Júniusban. Úgy tűnik, valaki elfelejtett nekik mesélni a texasi időjárásról, bár a lány gyanította, hogy a ruházatukkal foglalkoznak a legkevésbé. A komorságukból arra következtetett, hogy nagyon is tisztában vannak a vállukra nehezedő teherrel.

Nem kellett egyenruha ahhoz, hogy tudja, melyikük a főnök. Bár egy botra támaszkodott, de így is azt a látszatot keltette, mintha vigyázzban állna, készen arra, hogy ellenőrizze a csapatokat. Tekintetével mintha őt is felmérte volna, ahogy a lány is végigmérte őt.

Miközben Jessie közeledett, Barstow intett neki.

– Miss Lovelace, hadd mutassam be a parancsnokot és vezető repülésoktatót, Royce Ballinger alezredest.

Tehát jól sejtette, kinek a feladata az iskola működésének irányítása, a civil üzemeltetők és a Királyi Légierő tanulói közötti kapcsolat felügyelete. A férfi levette a kalapját, ezzel láthatóvá vált rövidre nyírt fekete haja. Szeme pontosan az az élénk azúrkék árnyalat volt, amit a lány a pilótafülkéből látott, amikor késő délután a felhők fölött repült. De a tekintete kísérteties volt, és a lány nem akart belegondolni a borzalmakba, amelyeknek szemtanúja lehetett. Ezek az emberek egy háborút hagytak maguk mögött – legalábbis ő így gondolta. Most, hogy látta őket, ráébredt, hogy talán hoztak is belőle magukkal egy jó nagy darabot. Körülbelül harmincéves lehetett, de a ráncok és a feszült arcvonások elárulták, hogy már sok mindent átélt. Jessie kezet nyújtott neki.

– Alezredes!

A férfi pislogott, tétovázott, mintha még sosem látott volna kezet. Valószínűleg még soha nem volt olyan nő, aki ugyanolyan nyíltan nyújtotta volna neki a kezét, mint egy férfi. Egy illemről szóló film szerint, amelyet Jessie-nek a gimnáziumban meg kellett néznie, egy hölgynek nem szabad kezet fognia egy úriemberrel. De a lány felismerte, hogy a férfiak világában van, és eszébe sem volt szemérmesen viselkedni, mikor annyi akadályt leküzdött, hogy eljusson oda, ahol most van. És mikor még mindig meg kell győznie Barstow-t, hogy ha repülésről van szó, akkor egyenrangú a férfiakkal.

Végül a férfi tenyere találkozott az övével, ujjai az övéire fonódtak. Jó keze volt, nagy, erős, szilárd. Olyan, amely képes irányítani egy repülőgépet, amikor eldurvulnak a dolgok.

– Miss Lovelace!

– Ő pedig a földi kiképzés vezetője, Peter Smythson százados – folytatta Barstow.

– Miss Lovelace, igazán örömömre szolgál – szólt Smythson meleg mosollyal. Ő közel sem volt olyan komor, mint a kollégája, miközben kezet rázott vele.

– Százados!

– Miss Lovelace a női Link Trainer-szimulátorkezelőnk.

A Link Trainer lényegében egy pilótafülke volt egy kékre festett fémdobozban, amelyben a tanuló szimulációs helyzetben gyakorolhatta az éjszakai repülést. De Barstow bemutatásától Jessie legszívesebben felüvöltött volna. Miért kellett kiemelnie, hogy ő nőnemű? Azt hiszi, a britek nem látják?

– Amíg a diákok nem érkeznek meg, és nem használják a Linket, addig ő segít elhozni a gépeket, amelyeket a hadsereg szállított ide hajókon.

Ballinger abba az irányba biccentett, ahonnan a lány jött.

– Az a leszállás jól sikerült.

Bármikor máskor Jessie talán bóknak tekintette volna a szavait, de most az a nyugtalanító érzése támadt, hogy a férfi lekezeli, és Barstow-hoz hasonlóan ő sem tartja őt repülésoktatónak, csak azért, mert melle van. Vagy talán túl érzékeny volt, miután két hónapig kellett elviselnie Barstow próbálkozását, hogy a repülés továbbra is az öregfiúk klubja maradjon. A férfi korban közel állt az apjához, de közel sem volt olyan haladó gondolkodású. De Jessie nem akarta már az elején elrontani a dolgot ezekkel a fickókkal. Bár Barstow irányította az iskola civil részét, a britek fizettek érte, és ők felügyelték a kadétokat. Ezenkívül volt némi befolyásuk a képzésre is, biztosnak kellett lenniük benne, hogy megkapják a pénzükért, amit akarnak. Az irányítás és a hatalom kényes egyensúlya volt ez, amíg pontosabban meg nem határozták, hogyan működjenek együtt mindannyian ebben az egyedülálló vállalkozásban. Ha Jessie lenyűgözi az újonnan érkezőket, az csak a javára válik.

– Értékelem a dicséretet. Más téma: nem vagyok biztos benne, tudja-e, hogy a Stearman rendelkezik egy fedélzeti készülékkel a kommunikációhoz. – A gumicsövön át a szavak gyakran eltorzultak. – Mivel ez csak az oktatónak teszi lehetővé, hogy beszéljen a tanulóhoz, talán érdemes lenne megkérni a hadsereget, hogy adjon egy kétirányú kommunikációs rendszert, amit a szerelők beszerelhetnek.

– A meglévő készülék alapfelszerelés, Miss Lovelace – közölte Barstow tömören, láthatóan bosszúsan, amiért a nő felhozta a témát, miután egy hónappal ezelőtt már megbeszélte vele. Kijelentette, hogy feleslegesen aggódik.

– Tisztában vagyok vele, de ez akadályt jelenthet a tanulók számára, akik nem ismerik néhány oktató saját szakkifejezéseit. Ha már a pilótafülkében vannak, onnan nem lesz lehetőségük magyarázatot kérni.

– Nekem nem okozott gondot a beszélőkészülékkel való tanítás – mondta Barstow.

– Nos, nem tudom, hogy Miss Lovelace javaslatát teljesen el kellene-e vetnünk – mondta Ballinger. – Valóban lehetnek kommunikációs problémáink. Például maguk más kifejezést használnak a futóműre, mint mi. – A férfi Jessie felé biccentett. – Smythson és én minden bizonnyal megfontoljuk az ötletét, Miss Lovelace.

– Köszönöm. – A férfi egyetértése kellemesen meglepte, hiszen Barstow minden, javításra vonatkozó javaslatát azonnal elutasította.

– A maguk pénze – mondta Barstow most meglehetősen ingerülten.

– Igen, bár ez nem teljesen igaz – jelentette ki Ballinger.

– Talán indulnunk kellene – mondta Barstow, hangjában a türelmetlenség egyfajta lekezelő árnyalatával, mintha nem akarná, hogy ő elbűvölje ezeket az embereket. Ha a lánynak egyáltalán volt valamiféle előnye a férfinál, valószínűleg épp most vesztette el. – Ballinger, maga Miss Lovelace családjánál fog lakni, amíg nem talál mást. Smythson, foglaltam önnek egy szobát Mrs. Wilcoxnál. Miss Lovelace, ha el akarja pakolni a felszerelését, a parkolóban megvárjuk.