Ahhoz, hogy a Popcorn sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Cristina Nemerovschi

Rockstar

Herg Benet, 2016

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Joó Attila

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-206-5

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2016 by Cristina Nemerovschi

© Hungarian translation 2025, Joó Attila

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

„If you’re going to try,

go all the way.

there is no other feeling like that.

you will be alone with the gods

and the nights will flame with fire.

you will ride life straight to perfect laughter,

it’s the only good fight

there is.”

(C. Bukowski: Roll the dice)

„There is a place in the heart that

will never be filled

and

we will wait

and

wait

in that space.”

(C. Bukowski: No help for that)

I.

Nem léteznek jó utak és tévutak. Egyszerűen nem léteznek. Amikor megtalálod a saját utad, tudod majd, hogy az a tiéd. Azt érzed majd, hogy élsz, és tudni fogod.

Mindig.

1.

Soha senkinek sem mondtam még el ezt: a világmindenség legmagányosabb lényének éreztem magam a színpadon.

Persze lehet, hogy végül is ezt érzi minden olyan szív, amelyet valamilyen titok marcangol, és azt senkinek sem lehet elmondani, még a közelállóknak sem. Az ilyen szíveket előbb-utóbb megfojtja a magány.

Az utóbbi időben volt egy ismétlődő álmom. Főleg koncertek után tért vissza, és rettenetesen feldúlt engem, mivel sejtettem, mit jelent, még ha halványan is. Arról szólt, hogy valamilyen vízfelület mellett alszom, hideg van, fázom, rám zúdul a víz, és egy gesztenyebarna hajú, zöldesbarna szemű gyerek rohan felém mezítláb. Közvetlenül a lábamnál megáll, a fülemhez hajol, és fájdalmasnak tűnő hangon azt suttogja:

– Storm… Storm, ideje felébredni! El kell menned innen! Eljött az idő. Most!

Izzadtan, remegve ébredtem, azzal a tudattal, hogy egyedül maradtam.

Nem a színpad volt az egyetlen olyan hely, ahol az utóbbi majdnem négy évben azt éreztem, hogy vad susnyásban gázolok egyre mélyebbre. Mint amikor egy sötét, hideg alagútba megy be az ember, de valahogy nincs kedve visszafordulni, mert úgy gondolja, hogy lesz valamilyen fény a végén. Egy kijárat.

Persze más helyeken is egyedül éreztem magam, főleg amikor megrohantak a kamaszkorom, a kamaszkorunk kezdetének emlékei. Váratlanul és nemkívánatosan. És leginkább azokban a pillanatokban, amikor az volt a nagyon téves és hamis érzésem, hogy kezdek gyógyulni.

Igen, sok helyen és helyzetben éreztem magam egyedül. Mindig a barátaim, ismerőseim, rajongóim körében. Általában sok ember gyűrűjében. Épp amikor úgy éreztem, hogy az a belső jégpáncél kezd olvadozni, és jobb a közérzetem bizonyos emberek körében, elmém legelvetemültebb rejtekéből előkerült egy olyan emlék rólam és Fire-ról, amelynek létezéséről általában fogalmam sem volt. Lehetett egy kora gyermekkori emlék rólam és róla; lehetett abból a korból, amikor együtt kezdtünk cigizni vagy drogozni, vagy amikor nevet adtunk az első bandánknak. Bliss of Misanthropy. Mi ketten és Kat, abban az időszakban, amikor anya boldog, élénk, túláradó és gyengéd volt. A díszlet állandóan változott, mint valami körhintán: lehetett Románia, de lehetett bármelyik olyan ország, ahol együtt jártunk, és ahol boldogok voltunk. Lehetett Kat tengerparti villájának terasza is azokkal a nagyon színes ruhákat viselő emberekkel, akik spanyolul csevegtek, és minden mondatuk hemzsegett a vidám indulatszóktól, és ettől olyan volt az egész, mint egy soha véget nem érő buli. Lehettek az éjszakák is, amikor különféle padlókon üldögéltünk egy-egy faágynak támaszkodva, sörösüvegek tucatjai hevertek a lábainknál, a világ és az életünk értelméről beszélgettünk.

Valahányszor az elmém arra törekedett, hogy rettenetesen magányosnak érezzem magam, a díszlettől függetlenül olyan emlékeket idézett fel bennem, amelyekben boldogok voltunk. És az, ahogyan kezdettől fogva úgy éreztem, egyek vagyunk Fire-ral, és nem csupán boldog, megbékélt és megértett vagyok, hanem más is… Nem tudom. Mint amikor mindennek érzed magad, mert az is vagy, mert beteljesedtél, és lehet, hogy egy másodperc múlva az idő múlása eltörli a tökéletességedet. De ez tényleg nem számított, mert egyike voltál annak a kevés kiválasztottnak, akik, ha csak egyszer is az életben, de a minden voltak, a hétköznapi emberek pedig nem részesültek ebben a szerencsében… Az, ahogyan éreztem magam vele, mint egy egész, és legtöbbször még szavakra, mosolyokra vagy mozdulatokra sem volt szükség, mert minden bennünk zajlott, és az én bensőm meg az övé nem csupán egyformák voltak, hanem egyszerre is keletkeztek. Ezek a dolgok perverz módon szembehelyezkedtek azzal, amit mások jelenlétében éreztem, azokéban, akik benépesítették a világot, amelyből ő eltűnt. És akkor elöntött az undor és a düh, és olyan magány tört rám, amelyet soha semmi sem tudott volna enyhíteni.

És ez a színpadon volt a leginkább látható.

De mindig jól kezdtem. Mindegy, milyen állapotban voltam a koncert előtt, imádtam elénekelni az első két számot. Talán a setlist is számított, nem tudom, talán önkéntelenül azokat a számokat választottam, amelyeknek köszönhetően sikerült elkülönülnöm a többiektől, és úgy éreztem magam, mint amikor egy sör mellett üldögéltem vele, röhögtünk, viccelődtünk, és terveket szövögettünk a nagyon közeli, a mindig nagyon közeli jövőre, amely soha nem volt hosszabb egy hónapnál. Néha két-három hétnél is rövidebb volt. A harmadik szám környékén eltört valami; láttam az odalent önkívületben lévő embereket, akik úgy néztek rám, mintha én tudnám az igazságot, és ez ijesztő volt, émelyegtem tőle, mert én egyáltalán nem éreztem magam olyan embernek, amilyet ők elképzeltek, amikor rám néztek. Kevesebb voltam náluk, sokkal kevesebb. Velük ellentétben nekem fogalmam sem volt arról, hogy másnap vagy akár néhány óra múlva élek-e még. Az életem romokban hevert, én meg egészen apró darabokra törtem, mint egy régi pohár, amelyet jó magasról kemény kőre ejtenek. Ők erősebbek, egyszerűbbek, valódibbak voltak. Állandóan ingadoztak az érzéseim azok iránt, akik eljöttek megnézni és meghallgatni minket, és ez magától értetődő volt, „figyelembe véve a lelki zavaraidat”, ahogy Ina mondta.

Szerettem őket, mert nagyon elszántan és szenvedélyesen csodáltak minket.

Utáltam őket, mert nem tudtak segíteni nekem, mert hagyták, hogy egyedül harcoljak.

A negyedik szám környékén rettenetesen nyomasztó unalom lett úrrá rajtam. Az volt az érzésem, hogy a jövőben már egyáltalán nem lesz részem meglepetésben vagy örömben. Már megéltem mindent, még a jövőt is. 21 éves voltam, és semmi kedvem nem volt megpróbálni felfedezni, mi történhet majd velem a hónapok, az évek, az élet során. Mintha – Fire eltűnésével – valaki kitörölte volna a múltam egy részét, mindent, ami jó volt, és csak néhány meghatározó képet hagyott volna meg, azokat, amelyek állandóan kínoztak engem. Akkor, a negyedik szám környékén tennem kellett valami mást is az éneklésen kívül. És rögtönöztem, minden egyes alkalommal. Soha semmit sem terveztem meg. Az önkívületben lévő közönség közé vetettem magam, felmásztam a színpad mögötti hatalmas hangfalakra, és négy-öt méteres ugrásokat hajtottam végre ugyancsak a rajongók legnagyobb örömére, akik azt hitték, hogy ez az egész egy megrendezett őrület, egy bónusz a művészi üzenet kifejezésében. Lószart! Csak fájdalom volt. A kitartó kétségbeesés, amely azt az érzést keltette bennem, hogy sosem múlik majd el, mert olyan jól érzi magát bennem, és az idők végezetéig velem marad.

Az ötödik szám után valamivel jobb volt. Egyfajta rutin vette át a szerepet, és utána már minden rendben volt a koncert végéig. Legalábbis a legtöbb esetben. Néhányszor levonultam a színpadról, egyszer még be is intettem a középső ujjammal, és nem tértem vissza, ezért Tixx kénytelen volt rögtönözni, lezavart két instrumentális számot, és jóval a tervezett időtartam vége előtt befejezte az egész cécót, ami persze még több feszültséget okozott köztünk. Persze Tixx amúgy is elég hátul szerepelt a gondjaim listáján… Amúgy a színpadról való váratlan távozásaim különös módon növelték a banda népszerűségét. Mintha az emberek egy része csak azért kezdett volna a koncertjeinkre járni, hogy lássák, hogyan hagyom ott a színpadot. Ezt minden alkalommal elmondtam Tixxnek, ő meg, a hülye, nem hitte el – szerinte a Hurricane Inside-ot azért szerették egyre többen, mert egyre jobb lett. Ez is igaz volt, csak kisebb mértékben.

Következett vagy három olyan szám, amelyeket még nehezebb volt letudni, mert a grandiózus fináléra készülve előbb úrrá lett rajtam az apátia, és olyankor akármennyit fetrengtem a színpadon, és akármilyen erősen nyomtam bele a húsomba a karkötőim tüskéit vagy a gyűrűim hegyét, hogy vérezzek, a közönség pedig azt higgye, hogy ez valóság, és Hűha! Ez a Storm aztán nem kamuzik!, valójában semmit sem éreztem. Akkor volt a legszörnyűbb a hiánya. Mert azok a mi pillanataink voltak, mert teljesen másképp éltem meg őket, amíg együtt voltunk ott, olyan emberek előtt, akik azt hitték, szeretnek minket. Balek volt az, aki átsegített a koncert közepén is. Csak egy pillantást vetettem a dobok felé, a derűs, vidám arcára, amelyen nyoma sem volt zavarnak vagy lelki gondoknak, és eszembe jutott, hogy ő kezdettől fogva velünk van, mindkettőnket ismer, ő tartotta össze a bandát, amikor éppen elment az eszünk, és valamilyen szinten éreztem, hogy nem hagyhatom el őket. És folytattam.

Amúgy Bubu is egy optimizmusbomba volt. Kettejükbe kapaszkodtam, mert egyedül már régen végem lett volna.

Tudtam, hogy valóban remekül érzem majd magam, ha csak egy pillanatig is, de úgy érzem majd, a helyemen vagyok, és az utolsó két számnál pontosan azt teszem, amiért a világra jöttem. Azok aztán tényleg hiteles pillanatok voltak. Az emberek számára dicsőségesek, én viszont inkább a lehető legsebezhetőbb pillanatoknak éreztem őket. Boldogan éltem meg őket, teljes lényemmel, és úgy kifárasztottak, mint semmi más – miután minden befejeződött, vagy két órán át semmire sem tudtam gondolni. Úgy éreztem, összetört a lelkem, és megfagyott a szívem. Próbáltam magamhoz térni, szóltam erről Baleknak és Bubunak, amúgy is csak őket érdekelte. Tixx már hónapok óta nem maradt velünk a koncertek után. Kezet fogtunk – néha még azt sem –, és lelépett Ancával. Máshová mentek inni, nem oda, ahol mi ittuk szét az agyunkat.

Azért persze voltak másfajta éjszakák is. Amikor vagy túl részegen, vagy túlságosan belőve, vagy túl zsibbadtan vagy fáradtan léptem színpadra. És olyankor minden olajozottan működött. Olyan volt, mintha a mennyezeten lévő reflektorokba kapaszkodva a távolból néznék mindent, és gyönyörködöm, hogy milyen remek fickó az a frontember, Storm, az énekes, a Hurricane Inside-osok szexszimbóluma, mennyi szenvedélyt pakol mindenbe, amit művel, milyen valódiak az érzelmei éneklés közben, milyen tehetségesek ezek a fiúk, a mindenit, szeretnék találkozni velük a színfalak mögött. Arra gondoltam, hogy így látnak a rajongók, és kedvem lett volna hahotázni, ha a lelkem éppen nem hevert volna romokban.

Persze nem mintha nagyon különböztem volna attól, amilyennek láttak. Végül is lehet, hogy nálam is jobban tudták, ki is vagyok valójában.

És voltak másfajta éjszakák is. A legrosszabbak. Amikor olyan rosszul voltam, hogy nem tehettem mást: vártam, hogy minél hamarabb elmúljon a rosszullét. Énekeltem, sosem adtam fel, amikor rosszul voltam, de nem voltam igazán ott. Olyankor tudtam, hogy csak a rajongók kedvéért vagyok a színpadon, mert ami engem illet, nemhogy örömöm nem telt benne, hanem valóságos kínszenvedés volt. Izzadtam, remegtem, összeszorított foggal vártam a végét. Visszamentem, ha hívtak, bár úgy éreztem, darabokra hullok, és belül összerogyok, de nem érdekelt, ők nem érdemelték meg, hogy csalódjanak, nem tehettek semmiről.

* * *

Be true till the end.

Ez tetoválták a bal alkaromra fekete tintával.

Az emberek szerették azt a tetkót. A rám akaszkodó csajok alig várták, hogy hideg ujjaikat végighúzzák rajta, vagy később végignyalják bársonyos, idegen, nedves nyelvükkel, mely olyan volt, mint a kiskutyáké, amelyeket mindig megsimogattam az utcán. Az interjúkban állandóan azt kérdezgették, miért olyan fontos az a mondat, én pedig mindig valami mást találtam ki, ügyelve arra, hogy a magyarázat vicces legyen, mert akkor elnevetik magukat, és nem kérdezősködnek tovább. Senkinek sem mondtam el – csak Alice tudta, mert jelen volt –, hogy mikor és kivel csináltattam meg. Nem álltam készen arra, hogy beszéljek erről. Ahogy sok minden másról sem.

…and laugh each day.

A jobb alkar, amelyen ez állt, és amely több ezerszer fonódott össze az enyémmel úgy, hogy a tetkóink – egyik a másik folytatásaként –, összetéve, egy egésznek tűnjenek, és azok is voltak, ahogy én is az voltam vele, mindörökké Storm & Fire, szóval az az alkar lassan szétbomlott a föld alatt. Négy éve, majdnem négy éve. Hideg volt, elhagyott, elfelejtett. Ami a legfontosabb: már nem élt, már nem volt itt, velem, és az utóbbi években átéltek semmiféle reménnyel nem kecsegtettek azzal kapcsolatban, hogy egy szép napon túlteszem majd magam ezen.

Egyedül voltam.

Minden pillanatban, most, mostantól, örökre.

* * *

Talán az fájt a legjobban, hogy szinte senkivel sem tudtam beszélni róla.

Persze ott volt Alice, a csajom.

És Kat, az anyám.

Alice… Vele akkor ismerkedtem meg, amikor hároméves voltam, ő pedig négy. Ez nem úgy történt, ahogy bárki mást megismer az ember, hogy aztán évek múlva azt mondhassa, hogy mély benyomást tett rá a találkozás, vagy váratlan volt, vagy ilyesmi. Olyan volt, mintha Alice már kora gyermekéveim óta része lett volna az életemnek, csak éppen nem vettem észre ezt.

Alice négyéves korában eljött hozzám. Abba az egzotikus nevű városba, ahol Kat írta feminista, „provokatív” könyveit. Kiskoromban állandóan így emlegette őket a spanyol és a nemzetközi sajtó. Abba a városba, ahová Alice szülei érkeztek Romániából reménykedve, hogy munkát találnak majd, amely megmenti őket az „éhhaláltól”, ahogy mondogatni szokták azért, hogy mások sajnálkozzanak rajtuk. Alice egyke volt, és szép, túlságosan is szép, és nagyon lökött. Már első nap összebarátkoztunk, amikor verekedni kezdett a parkban, hogy Fire-t védje, aki szájba rúgott néhány mulatt gyereket. Én aznap a galambokat csodáltam, nem vettem részt ebben. Nem volt szokatlan dolog: gyerekként Fire mindig is egy kicsit zakkantabb volt, mindenbe belekeveredett, nem tudott nyugton maradni, és nagyjából mindent tönkretett, ami a keze ügyébe került. Sokszor én is ilyen voltam, végül is természetes dolog volt, hogy hasonlítunk egymásra, de voltak olyan időszakaim is, amikor kiléptem a Fire rettenetes energiája táplálta révületből, és állandóan merengve néztem valamit: a galambokat, a felhőket, az emberek ruházatát, a hullámokat, Kat kiegészítőit és sminkkészletét, amelyek a fél szobát elfoglalták, a csillagokat, a tengerből kiemelkedő napot, és így tovább.

Kat éppen a vidámparkban ismerkedett meg Alice román szüleivel, gyerekekről és azok néha nehezen kezelhető erőszakos természetéről kezdtek beszélgetni, meg arról, hogy ezt hogyan lehet építő jellegű tevékenységek szolgálatába állítani. Alice szülei nem győztek bocsánatot kérni a csitri heves kirohanása miatt, bár ő Fire védelmére kelt, így aztán nem volt miért bocsánatot kérniük Kattől. Ostoba módon hajtogatták, hogy „ördögfióka, teliholdkor született, szenvedés lesz az életünk vele”. Ezt anya mesélte később, ő nagyon jól szórakozott azon az első beszélgetésen.

Kat, teljes nevén Ecaterina tetőtől talpig orosznak vallotta magát, és állandóan nosztalgiával gondolt az országra, ahol született, és ahonnan túlságosan korán eljött. Mindazonáltal különleges gyengédséget táplált minden, Romániával kapcsolatos dolog iránt, ahol furcsa módon saját szülei letelepedtek, és ahol ő maga is élt néhány évig. Kat mindig is „különös évek”-ként emlegette őket. Ez furcsa, mert anyai nagyszüleim bárhol letelepedhettek volna Európában vagy bárhol máshol. Okosak, jó modorúak, gazdagok, szépek, fiatalok és még mindig szerelmesek voltak egymásba, és rövid időre találtak egy különleges helyet Iaşi-ban, aztán Bukarestben, ahol vásároltak egy házat. Sosem tudtam meg, miért hagyták el Oroszországot, ők és anya – ez volt az egyik tabutéma, sosem került szóba.

Bár a „furcsa” szóval jellemezte a Romániában töltött éveket, anya vágyakozva emlegette azokat a napokat. Valamikor kamaszkora kezdetén lehetett, talán valamivel korábban, amikor a gyermekkor kezd fokozatosan valami felkavaróbbá és bonyolultabbá válni. Amennyire meg tudtam ítélni, különlegesek voltak. Könnyen megtanult románul, még tetszett is neki, és minket is megtanított. Háromévesen elég jól beszéltem spanyolul, oroszul, románul és angolul, és később is használtam ezeket, az otthonunk ugyanis mintha a világ összes tévelygő emberének menedékháza lett volna. Az ajtó mindig nyitva állt, az jött be, aki csak akart, mintha állandó mulatozás zajlott volna, még olyankor is, amikor a ház úrnője, Kat nem volt otthon, mert vagy a tengerparton írt, vagy valamilyen egzotikus helyen nyaralt aktuális pasijával. Én, Fire és Alice kellett hogy biztosítsuk a színes, zajos légkört, anya bízott abban, hogy ezt meg tudjuk oldani, amíg ő vissza nem tér.

Volt még egy történet, amelynek részleteit sosem ismertem meg: hogyan és miért jutott el anya Spanyolországba. Gyanítottam, hogy talán köze van apához, de egyáltalán nem voltam biztos benne. Anya azt állította, hogy apa ügyintézői állást kapott egy képtárnál, de ezen a ponton mindig megakadt a beszélgetés.

Miközben Alice szüleivel beszélgetett a parkban, és örült, hogy románul is cseveghet valakivel, Kat felajánlotta nekik, hogy költözzenek be a kislánnyal a villánk földszintjére, amelyet Kat amúgy is bérbe akart adni. Nem mintha kellett volna neki a pénz, inkább azért, hogy valaki gondját viselje annak a lakrésznek, mert a mi takarítónőnk gyakran panaszkodott amiatt, hogy a villa túl nagy, és belefájdul a háta a takarításba. Alice szüleinek leesett az álla, amikor látták, hogy a földszint, amelyet inkább valamilyen garázsnak képzeltek el egyetlen szobával, valójában akkora, mint egy hatszobás luxuslakás, tágas, világos, vendégszerető. Még aznap beköltöztek.

Én meg attól fogva sülve-főve együtt voltam Alice-szel.

Anya az első pillanattól kezdve imádta Alice-t. A szüleit rövid időn belül megutálta, de megengedte nekik, hogy ott lakjanak a kislány kedvéért, aki akkorra már nagyon kötődött hozzám és Fire-hoz. A szülők viszont azon túl, hogy semmivel sem járultak hozzá a költségekhez, elkezdtek kényeskedni: hogy túl nagy a zaj, hogy mi ez az állandó mulatozás, hogy ők nem ebben a dekadens, szexes-drogos-alkoholos-boldog légkörben akarják felnevelni a gyermeküket.

Sok idővel azt követően, hogy Alice a szerelmem lett, eszembe jutott, hogy milyen könnyen előfordulhatott volna, hogy soha többé ne lássam őt a parkban lezajlott jelenet után. Csupán másodszor fordult elő velünk az, hogy anya eljött velem és Fire-ral abba a parkba. Általában annak a szexi dadának a gondjaira bízott minket, akit valamivel később Beyoncéhoz kezdtem hasonlítgatni. A nevére már nem emlékszem. Azon a tavaszi reggelen viszont, amikor Alice-szel találkoztam, Kat megitta a kávéját, felöltözött, nem sminkelte ki magát, feltett egy napszemüveget, amely eltakarta arca háromnegyedét, aztán beültetett minket pisztáciaszínű autójába, és elvitt a parkba. Tényleg egy különlegesebb alkalom volt ez: újból jelentkezett egyik volt pasija, akiről azt gyanítottam, hogy az apám, és zaklatni kezdte, különféle őrültségekkel fenyegette csak azért, hogy visszatérjen hozzá. Az volt az érzésem, hogy a fenyegetések között szerepelt az is, miszerint egy szép napon elrabol engem és Fire-t. Viszont ha ő nincs, vagy ha nem szerelmes még mindig fülig Katbe, vagy ha Kat nem annyira másnapos aznap reggel, vagy ha Alice szüleinek csak nyáron sikerül elmenni Romániából, ahogy egyébként eredetileg tervezték, nagyon könnyen előfordulhatott volna, hogy nem is találkozom vele. Vagy találkozhattam volna vele aznap, és soha többé azután. Vagy Fire esetleg nem rúgta volna szájba azokat a gyerkőcöket. Viszont amikor először gondoltam ezekre, mialatt Alice és én éppen kipihentük az egyik vad és fantáziadús kefélésünket, azt mondtam magamban: végül is minden találkozás ilyen, nem? Ha jobban belegondol az ember, ugyanakkora eséllyel előfordulhatott volna, hogy soha nem találkozik azokkal, akik fontosak neki.

Tulajdonképpen soha semmi fontosat nem tudtam meg apáról. Csak annyit, hogy Ernesto volt a neve, anyai részről spanyol volt, apai részről pedig félig francia, félig ír. Anya nagyjából ennyit tartott fontosnak elmondani nekünk róla. Lehet, hogy ő sem tudott sokkal többet. Fogalmam sem volt, hogy találkoztam-e vele vagy sem. Ha arra gondolok, hogy Kat milyen sűrűn váltogatta a pasikat, olyasvalaki is lehetett, akivel újra összejött, talán éppen az az alak, aki a múlt hétig a vendégházban aludt, de ugyanilyen könnyen lehetett volna egy olyan férfi is, akit még sosem láttam, mert végleg eltűnt a képből, amikor én még túl kicsi voltam ahhoz, hogy emlékeim legyenek. Lehetett az a férfi is, aki zaklatta, és féltékenységi rohamában éjjel betörte a hálószobája ablakát. De ez lehetett egy újabb pasi is, akinek semmi köze apámhoz. Kat még fényképeket sem mutatott róla. Azt gondoltam, nincsenek ilyenek.

Nagyjából tizenegy évesek lehettünk, amikor Kat különösebb lelkifurdalás és előzetes megbeszélés nélkül Romániában, a nagyszüleimnél hagyott minket. Mindhármunkat: engem, Alice-t és Fire-t. Alice szüleinek már nem sikerült munkát találni Spanyolországban, az apjának pedig állást ígértek egy bukaresti építőtelepen. Ráadásul nem tetszett nekik, hogy a lányuk „a nemi szabadosság légkörében” él nálunk. Valaki minden bizonnyal bebeszélte ezt nekik, vagy egy valóságshow-ból vették ezeket a szavakat, mert amúgy rendkívül szegény volt a szókincsük.

Ezt követően sok évig nem tűnődtem azon, hogy anya miért döntött úgy, hogy idehoz minket. Nem is tudtam ezt. Nem tetszett a dolog, de elfogadtam, és nem agyaltam túl sokat rajta. Szerettem a kihívásokat. Mennyire lehet rossz Romániában? Mindent elölről kezdek majd… Új barátok, új iskola, más hobbik… Velem van Fire és Alice, szóval minden jó lesz. Csak olyan öt évvel később tudtam meg Kat egyik jó barátnőjétől, Elsától, aki kiskorunktól kezdve szeretett minket. Látogatáson járt Bukarestben, és ragaszkodott hozzá, hogy üljünk le vele egy sörre. És akkor elmondott mindent. Katnek egészségügyi gondjai voltak, amikor meghozta ezt a döntést. Nagyon rosszul volt. Eleinte azt hitte, rákos vagy HIV-fertőzött, és vagy ezer orvosnál megfordult – így aztán kiderült, miért volt olyan gyakran hosszú ideig távol. Ilyenkor azt hittük, azért vonult el, hogy ihletet merítsen, és írjon. Végül kapott egy jó és egy rossz hírt. A jó hír az volt, hogy nem rákos és nem AIDS-es, fizikailag egészséges – úgymond, gond egy szál sem. Ami viszont a rossz hírt illeti: meglehetősen előrehaladott pszichikai rendellenessége van, amely azonnali kezelést igényel, a gyógyulás pedig évekig tart majd. Egyre zaklatottabb hónapoknak néz elébe, memóriazavarai lesznek, még a közeli ismerőseit sem lesz képes felismerni, de megfelelő kezeléssel ezek megszűnnek majd. Viszont hosszú küzdelem lesz, mire meggyógyul. Anya pedig rájött, hogy nem tud majd gondoskodni rólunk. Rábízhatott volna minket a barátaira is, vagy alkalmazhatott volna valakit, hogy valamilyen szinten vigyázzon ránk – de Elsa szerint leginkább attól félt, hogy látjuk majd, hogyan szenved, hogyan épül le, hogyan lesz belőle árny. És azt gondoljuk, hogy nem lesz már itt mellettünk, már nem tud megvédeni minket.

– Nagy fájdalmat okozott neki, hogy messzire küldjön titeket, de az járt a fejében, hogy nektek mi a jobb – mondta Elsa.

Az Elsával történt beszélgetés utáni estén fel akartam hívni Katet, hogy elmondjam neki, tudok mindenről. Bocsánatot akartam kérni tőle, amiért olyan hosszú ideig azt hittem, hogy önző módon döntött, és azért küldött minket Romániába, a nagyszülőkhöz, hogy több ideje legyen szórakozni és írni. De rájöttem, hogy ettől csak szenvedni fog, mert olyan sebet piszkálok meg, amelyről nem tudom, hogy begyógyult-e már. Felhívtam, de csak a szokásos hülyeségeinkről beszélgettünk…

– Nagyon gyakran találkozunk majd! – vigasztalt minket Kat, amikor elhozott Bukarestbe. – Én legalább fél évig Romániában leszek majd, a szüleim pedig úgy bánnak majd veletek, mintha istenek gyermekei lennétek!

Hát igen, ami az ígéret első felét illeti, tévedett, ami a másodikat, nem. Kat legfeljebb alig több mint egy hónapot töltött Romániában évente, és olyankor is ritkán láttuk, mert el kellett menjen inni és mulatozni minden itteni barátjával, akiket a Facebookon vagy spanyolországi útjain ismert meg. Voltak rajongói Romániában is, létezett egy rajongói klubja anya könyveinek, amelyek egyre feministábbak és provokálóbbak lettek. Azt azért nem mondhatom, hogy elviselhetetlenül hiányzott. Sokat beszélgettünk telefonon, írtunk egymásnak, naponta küldtünk egymásnak fényképeket. Ismertem olyan kamaszokat, akik sokkal ritkábban és sokkal rövidebb ideig látták az anyjukat, mint én Katet a szelfikben és azokban a vidám filmecskékben, amelyeket küldött. Ígéretének második részét maradéktalanul betartotta: a nagyszülők rajongással szerettek minket, minden kívánságunkat teljesítették, nagyon figyeltek arra, hogy soha semmiben ne szenvedjünk hiányt. Alice-t szinte az unokájuknak tekintették, sosem kivételeztek senkivel, mindent háromfelé osztottak. Csak az utóbbi négy évben hűlt ki elég rendesen a kapcsolatom velük, mióta Fire-t brutálisan kiszakították egy olyan világból, amelyben egyre otthonosabban kezdtem érezni magam. Sajnáltam ezt, de nem éreztem képesnek magam, hogy változtassak rajta.

Alice gyakorlatilag az első pillanattól a szerelmem volt. Sem bennem, sem Fire-ban nem merült fel soha a kérdés: hogyan lehetett kezdettől fogva annyira biztos abban, hogy velem akar lenni, és nem vele? Semmit sem kérdőjeleztünk meg. Ő viszont tudta, miért van így, és valamivel később el is mondta nekem. Még az is a szerencsének volt köszönhető, ahogyan engem választott. Előfordulhatott volna, hogy nincs szerencsém, és akkor Alice nem lett volna az enyém, és teljesen másképp alakul az életem.

Mindig is tökéletes barátnő volt. Neki köszönhetően voltam népszerű és irigyelt, mert nagyon menő csaj volt. Mindenben támogatott, főleg a zenét, bandákat, próbákat, hírnevet, őrületet, rajongókat illetően. Nagyon lelkiismeretes és szenvedélyes volt mindenben. Nagyon büszke volt rám és Fire-ra is. Hűséges volt, még akkor is, amikor úgy döntöttünk, másokkal is lefekszünk. Ő volt a legnagyszerűbb. A legmegértőbb. A legintelligensebb. A legkevésbé untató. A végletekig tökéletes.

Annyira tökéletes, hogy 18 évvel megismerkedésünk után felsejlett bennem: kezdem megunni egy picit.

Lehet, hogy nem unalom volt, talán csak belefáradtam abba, hogy vele legyek. És nem tudtam, hogyan tovább, márpedig ha valaki az utat és az irányt is elveszíti, senkinek sem képes szeretetet nyújtani.

De lehet, hogy megint tévedek. Bár teljesen kiszakítottak abból a világból, amelyben elégedetten éltem 17 évig, és amelyet megpróbáltam megérteni, én, most, jelenleg, a Fire és irány nélküli Storm, úgy éreztem, hogy néha még sikerül szeretnem Alice-t. Ráadásul erőfeszítés nélkül. Még csak meg sem kellett győznöm magam erről. Úgy szerettem őt, ahogy egy ruhadarabot szeret az ember, amelyre évekig vigyáz, nehogy kikezdjék a molyok, vagy helyrehozhatatlanul foltos legyen, vagy elszakadjon, ha rálép. És főleg: nehogy elveszítse.

De nem, nem tudtam Alice-szel Fire-ról és arról a világról beszélgetni, amelyben ő nincs. Eleinte, néhány hónappal azt követően azért képes voltam rá. Mindketten sokkos állapotban voltunk, és ettől valahogy kinyíltunk. Utána rájöttem, hogy ez az esemény áthidalhatatlan szakadékot hozott létre kettőnk között, és ezt egy egyszerű, ráadásul időnként dallamos nyolcbetűs szóval meg lehetett határozni, amelynek különleges varázsa volt, amikor kimondta az ember. Ártatlan szónak tűnt, de valahányszor arra gondoltam, hogy mit jelent, úgy éreztem, nem kapok levegőt, elvesztem, mindent elvesztettem. Bűntudat. Így neveztem. Bűntudat.

És persze ott volt Kat. Az első hetek után vele sem beszéltem már Fire-ról. Talán ő volt az egyetlen ember ezen a bolygón, aki ugyanúgy szenvedett, mint én. De hogyan is beszélhettem volna egy ilyen mély sebről egy olyan nővel, aki egy éjszaka alatt megőszült, és egyetlen hét alatt tíz évet öregedett, amikor megtörtént? Hogyan lehettem volna annyira szadista és önző?

Hogyan beszélhettem volna vele, amikor olyan bűntudatom volt a történtek miatt?

* * *

Olyan éjszakákon, amikor nem tudtam aludni, elnyúltam azon az ágyon, amely a miénk volt, ahol oly sokszor aludtunk együtt, és addig vártam, amíg kezdtem úgy érezni, hogy ott fekszik mellettem, egészen közel hozzám. Mindig a bal oldalamon aludtam, szerettem érezni, hogy enyhe nyomás van a szívemen, hogy biztonságban van, és jól megbújt ott, a bordák között. Fire mindig a jobb oldalán aludt, így aztán magam elé képzeltem őt, amint melegen és halkan szuszog. Ha összpontosítottam, sikerült éreznem egy enyhe leheletet, mintha élne, és ott feküdne mellettem. Olyankor kinyújtottam a kezem, és az volt az érzésem, hogy megfogom az ujjait, és úgy fekszünk, összekulcsolt kezekkel. És beszéltem hozzá, tanácsokat kértem tőle, mindent elmondtam neki, hogy mennyire fáj ez a hiány, hogy mennyire szeretném, ha az életem ugyanolyan lenne, mint azelőtt.

Bár az idő elkerülhetetlenül egyre távolabb sodort attól a pillanattól, amikor elvesztettem őt, még mindig abban reménykedtem, hogy egyik reggel arra ébredek, hogy csak a képzeletem rabolta el tőlem, miközben a valóság egészen más. Hogy semmi sem változott, és az életem továbbra is tökéletes.

* * *

A csajommal sem beszéltem, és anyával sem. Azért mégis beszéltem valakivel.

Na jó, bizonyos értelemben.

Lolával.

Körülbelül 12 éves koromban menthetetlenül beleszerettem Lolába. Akkoriban jöttem rá, hogy egész életemben ezt akarom tenni: énekelni, teljes intenzitással élni, színpadon lenni, minden olyasmit csinálni, amit egy hétköznapi szupersztár megtesz, ha a „szupersztár” és a „hétköznapi” szavak nem állnának szöges ellentétben egymással. Szórakozzunk és legyünk hitelesek – ezt mondogattuk akkoriban, én meg Fire. A páros tetkókat is egy olyan pillanatban csináltattuk, amikor úgy éreztük, csak az számít, hogy soha ne adjuk fel az egyéniségünket, éljünk a mának, nevessünk, és élvezzünk ki minden pillanatot. Olyan 14 évesen csináltattuk őket, néhány hónappal a Bliss of Misanthropyval való első koncertünk előtt. Akkoriban már fülig szerelmes voltam Lolába, de nem úgy, ahogyan egy olyasvalakibe szeret bele az ember, akiről biztosan tudja, hogy létezik. A maga módján Lolának még csak léteznie sem kellett volna. Lola nem olyan nő volt, akit meg akartam volna dugni, vagy akivel bulikba akartam volna járni, vagy együtt akartam volna vakációzni vele, hogy olyankor szünet nélkül seggrészegek legyünk, vagy felmászni egy háztetőre, és az utolsó csikken osztozva röhögni azokon, akik odalent nyüzsögnek. Nem olyan volt, aki értem jönne az iskolához, hogy aztán együtt lógjunk. Nem tudtam elképzelni, hogy megteszem vele mindazt, amit Alice-szel már megtettünk. Lola csupán az volt, amit Ihletnek neveztem volna, ha néhány évvel idősebb vagyok. Ez volt Lola: az ihlet. Az az eleven, forró valami, ami az ember vérébe hatol, és amitől az ember őrülten szeretne önmaga lenni, valódi lenni, és sosem csalni. Nem akarja megjátszani magát, és nem akarja elcsépelt dolgokra pazarolni idejét. Nem akar utánozni. Lola egyfajta őrültség volt, amitől az ember a biztonság határain túlra tolt mindent, és később rájöttem, hogy ebből az őrültségből születik a művészet, ebből fakad az, amit aztán az ember megoszt másokkal, az életöröm és annak öröme, hogy az vagy, aki vagy. Az öröm, hogy az egész világegyetemben a saját bőrödben érzed a legjobban magad. És a zene, amelyet Fire-ral játszottunk, csupán próbálkozás volt, hogy az értünk rajongókat is meggyőzzük, akikért amúgy mi is rajongtunk már: álarcban nem lehet élni, az őrültség felszabadít, és az őszinteség az egyetlen út, amelynek a végén megtaláljuk a boldogságot. Lola nem nő volt, és kimondottan barát sem. Bálvány volt, de ezt akkoriban nem tudhattam, mert előtte nem volt olyan ismerősöm, mint ő. Lola volt az óriási kék punktaréjba formázott haj. A nagyon vastag talpú bakancsa és szakadt fekete harisnyája. A rövid, feketére vagy kékre festett körmei. A bandája, amelynek tagjai közül egynek sem jegyeztem meg a nevét. Csak Loláét. Ő volt a Blue Goddess, telepiercingelt füllel és arccal, és olyan tetkókkal, amelyeket egytől egyig ismertem. Az ő előadásai voltak a legbetegebbek, legkockázatosabbak, legellentmondásosabbak. A klipjeiben mindent bevetett csak azért, hogy sokkoljon. A világ drogkészlete, vad, véget nem érő orgiák, letartóztatások, visszatérések, újrakezdések – ez volt Lola. Engem sosem sokkolt, csupán elcsábított. Ő volt a világegyetem legszexibb nője, na, jó, talán anya után, de nem feltétlenül volt szüksége rá, hogy az legyen. Ő volt a legigazibb, az egyetlen, akinek hatására azt érezte az ember, hogy ő maga is különleges, és tud nyújtani valamit saját magából azoknak, akik fontosak számára.

Szerettem Lolát, egyidejűleg pedig Alice-t is szerettem. Ez a két szerelem nem keresztezte és nem is csorbította egymást. Alice tudott Loláról, mindig is csodálta őt. Együtt hallgattuk az albumait, néztük a koncertjeit a YouTube-on, és reménykedtünk, hogy egyszer élőben is láthatjuk majd, egy színpadon. Egy időben Fire is szerette őt, aztán más rockbálványokat is talált magának, de én ezt magától értetődőnek tartottam. Az ő bálványai főleg gitárosok és basszusgitárosok voltak, mert Fire szerint mindkettőben kiemelkedőt kellett nyújtsanak, ezek voltak az ő hangszerei, nem nagyon vonzották vagy ihlették meg őt az énekesek, ahogy a pozőrök vagy a rocksztár életmód sem. Az ilyesmit valamilyen szinten felületesnek tartotta. Ez jó volt így, Lola kizárólag az enyém maradt.

Majdnem négy évvel ezelőtt, röviddel a baleset után egyik éjjel holtrészegen jöttem haza. Teljesen kikészültem, soha azelőtt nem borultam meg annyira lelkileg, mint akkor, pedig Ina megpróbálta kikúrálni ezeket a megborulásokat. Elkezdtem beszélgetni Lolával, aki a Facebook-oldalának profilképéről vigyorgott rám. 12 millió követője volt amúgy. Elmondtam neki mindent. Csak arra emlékszem, hogy elmondtam neki a teljes történetemet, az elejétől kezdve egészen addig, amikor a jobbik felem nélkül maradtam. Lola akkor éppen zöld taréjos profilképe nem válaszolt. Két felfelé mutató ujjal és kinyújtott nyelvvel mintha enyhén kacsintott volna, de lehet, hogy csak nekem tűnt úgy. Másnap még rosszabbul voltam, mint előző este, és nem igazán tudtam, mi mást tehetnék, ezért tovább beszéltem a képhez.

Mi tagadás, az utóbbi időben elhanyagoltam őt. Turnéztunk, és az éjszakák egyre inkább…

– Bejöhetek? Hoztam neked sört.

Ismertem azt a hangot, mintha egy félénk kisegér szólt volna, mégpedig egy nőstény, ez csakis Ioana lehetett. A legkitartóbb és legodaadóbb rajongóm.

– Kösz – mondtam, már teljesen ébren és fásultan.

Éppen turnéztunk, fél óra múlva színpadra kellett állnunk. A próbákat teljesen elhanyagoltam. A fiúk viszont már hozzászoktak ehhez. Nagyon ritkán érdeklődtek, hogy megyek-e én is. Elkezdték ők hárman, tették a dolgukat. Tudták, hogy ha akartam volna, megtaláltam volna őket.

A szemüveges egérkefej, Ioanáé, bejött a szobába a testével együtt, amely kissé lemaradt a fej mögött, mintha a teste félénkebb lett volna az eszénél meg mindennél, ami ott, belül éppen forrongott.

Feltűnt, hogy aznap nincs rajta szemüveg.

Alacsony, és nagyon vékony. Félénk. Nagyon szerelmes.

Azt mondta nekünk, hogy egy hónap múlva lesz 14 éves.

– Nem tudtam, melyik a kedvenc söröd, mert észrevettem, hogy mindig valami mást iszol… Ezt vettem, mert több benne az alkohol – mondta.

– Tökéletes.

Rámosolyogtam, kivettem két üveget a hatos csomagból, és kibontottam őket a kulcsaimmal, melyek a farmerom zsebének széléhez kapcsolt fémláncon lógtak. Egyet odanyújtottam neki.

– Köszönöm! – mondta lelkesen.

Le akart ülni a sarokban lévő kopott hokedlire, de majdnem a padlón kötött ki. Rájöttem, hogy szemüveg nélkül szinte semmit sem lát. Azon tűnődtem, hogy vajon azért nem viseli-e, mert azt hiszi, csúfítja, vagy azért, mert nem akarja leejteni a koncert alatti kavarodásban és fejrázásban.

– Ööö… A szemceruza egy kis nyomot hagyott a sarkoknál. Megengeded? – kérdezte félénken, és még mielőtt megengedtem volna neki, az ölembe ült.

Elővett egy szalvétát, és helyrehozta a sminkemet. Szólni akartam neki, hogy nem számít, mert nem azért van, hogy szép, menő vagy ápolt legyek. Üzenete van. Ennyi. Nem esztétikai okai vannak, egyszerűen üzenni akarok vele. De nem akartam megbántani őt. Gyümölcsillata volt a rágógumitól, amelyből kicsi, diszkrét buborékokat fújt, amelyeket aztán nesztelenül kipukkasztott. Fekete bőr rövidnadrágot viselt, így mindenki láthatta vékony, kifejezetten formátlan combját, mely ropira vagy még inkább azokra a mákkal megszórt pálcikákra emlékeztetett, amelyeket régen egy lejért árultak a cukrászdákban. Lába csak egy kicsit volt azoknál szélesebb és domborúbb a térdénél. És nem volt mákos.

Az underground legsötétebb aljáról indultunk a Bliss of Misanthropyval. Feldolgozásokkal kezdtük, mint mindenki más. Négy lurkóból állt a zenekar, mindegyiknek megvolt a maga erős egyénisége, mindegyik imádta a rockzenét meg mindent, amit az jelentett. Ez a négy lurkó órákról lógott el, hogy valakinek a pincéjében vagy garázsában, vagy valamilyen elhagyott épületben találkozhassanak, próbálhassanak és tervezhessék a jövőt. Néha azért, hogy a sárga földig leigyák magukat. Időnként néhány csajt is magukkal vittek, mert szükségük volt csodálókra, még a próbákon is. Bármilyen, nekünk tetsző számot feldolgoztunk, mindegy volt, hogy melyik rockirányzathoz tartozott, a WASP-től a Cattle Decapitationig. Fokozatosan rájöttünk, hogy lehet saját stílusunk, mert ami akkor születik, amikor mi négyen – Fire, a basszusgitáros; Balek, a dobos; Bubu, a gitáros és Storm, a szólista – összejövünk, az kizárólag a miénk, utánozhatatlan, mert egyedülálló egyvelege annak, amik a színpadon kívül vagyunk. Első dalunkat egy téli napon írtam meg, miközben a hidegtől dideregve füves cigit szívtam a parkban. Összehívtam a fiúkat, együtt elénekeltük, mindenkinek tetszett.

– Idővel enyhül majd a fájdalom – mondogatta nekem minden egyes alkalommal Ina, a pszichoterapeutám (valahányszor eszembe jutott, hogy szerette, ha így nevezik, elröhögtem magam, bár semmi nevetséges nem volt benne, ez volt a foglalkozása neve, a komikum viszont abból adódott, hogy Ina egyénisége nem illett a rideg névhez). ‒ És egyre kevésbé érzel majd bűntudatot, ahogy fokozatosan belátod, hogy nem volt lehetőséged megváltoztatni a dolgokat, és ez baleset volt.

Nem igazán jöttek be a tanácsai. Sőt, legtöbbször pont az ellenkezője történt annak, amit jövendölt. Rájöttem, hogy különleges eset vagyok, valószínűleg az egyetlen, akinek ekkora balszerencséje van. Lehet, hogy az én hibám volt. Talán kiismerhetetlen voltam, még olyasvalaki számára is, akinek ez volt a szakmája.

Szóval igen, végül mégis volt két ember, akikkel néha beszélgettem róla.

Lola.

És Ina.

Akárhogy is álltak volna a dolgok, az volt a helyzet, hogy idővel nem enyhült a fájdalom. Néha az volt az érzésem, hogy erősödik. Az, hogy megpróbáltam felejteni és továbblépni, olyan volt, mint valami akadályverseny sok fekete lyukkal, amelyeket lehetetlen volt kikerülni, így aztán bele is zuhantam ezekbe, még ha rövid időre is. Olyan utazás volt ez, amelyben voltak jó napok, amikor az volt az érzésem, hogy végre sikerült belenyugodni abba, ami történt, megértettem, hogy a történteken már nem lehet változtatni, és már nem tőlem függnek. Csak annyit tehetek, hogy nem engedem meg, hogy a múlt maga alá temessen, és legyőzzön. Vannak, akik szeretnek, és ők kétségbeesetten akarják, hogy továbblépjek. És voltak szörnyű napok, amikor úgy éreztem, éppen akkor történik minden. Olyankor magamat hibáztattam mindenért, és vissza akartam térni oda, mint a lököttekről szóló filmekben, hogy kitaláljak valamit, ami megváltoztatja a dolgok menetét. Eszembe jutottak az időutazók, meg az, amit arról a bizonyos pontról mondanak, amikor meghozzuk azokat a döntéseket, amelyek romba döntik az életünket. És az is eszembe jutott, hogy hogyan javíthatnánk ki a múltat. Minden voltam, csak rezignált nem. És mindezeknek semmi köze nem volt a múló időhöz, amely semmin sem változtatott. Ugyanúgy fájt, ahogy a történtek másnapján, amikor csupán egyórányi, rémálmokkal teli alvás után felébredtem.

Végül is Ina kezeléseinek megvolt a jó oldala is, főleg, miután kefélni kezdtünk. Elsősorban barátok voltunk. Legalább volt valaki, akivel beszélhettem a jelenről, ha már a múltról nem sokat beszéltünk, azt is kevés eredménnyel.

– Figyelj, Storm, negyedóra múlva kezdünk, oké? – hallatszott Tixx hangja a színpadról.

Ugyanazokat a számokat játsszuk majd, mint a korábbi két estén. A közönség ugyanolyan lesz, ha más is. A hangmérnök egy ökör, a világosító egy kecske, akivel képtelenség szót érteni. Kiváló ötlet volt átugrani a próbákat.

Kiiszom a sört, kibontok még egyet.

A szemüveg nélküli kisegér csak kétujjnyit ivott a sajátjából.

– Jön Alice is? – kérdezi a lány.

– Maybe – vonom meg a vállam.

Ioana feláll, kihúzza magát, igyekszik kidomborítani szinte nem létező mellét, és rádöbbenek, hogy készül valamire, valószínűleg rám veti magát, ezért gyorsan felállok, és turkálni kezdek a fekete göncök között. A szoba közepén van a rakás, egy kerekes bőröndben. A cuccok nagy része bőrutánzat. Ezernyi banda nevével feliratozott, halálfejes pólók, a mi bandánk nevét hirdető pólók, szegecses nadrágok, szöges mellények, kendők, nadrágszíjak, sok-sok lánc… Elfoglalom magam, csak ne kerüljek közel Ioanához.

A „szoba” valójában enyhe túlzás arra a helyiségre, ahol pillanatnyilag a múltból fakadó szorongásommal és depressziómmal küszködöm. Valójában valamiféle raktár néhány tükörrel. Hajnalban itt dőlnek le néhány órára a klub csaposai, itt hagyják a ruháikat és mindenféle szarságaikat.

Néha azon tűnődöm, milyen rocksztár lettem volna egy másik országban. Vagy Kat városában. Anyám eljött volna a koncertjeimre, az első sorban állva rázta volna szőkített, ondolált fürtjeit. Üvöltözött volna, mint egy önkívületben lévő rajongó. És nem tettette volna magát.

Vagy Lola fogadott városában. Sosem jártam Dél-Amerikában. Talán érdekes lett volna lecserélni a közönséget, csupa színes, ártatlan arcot látni. De az ízlés ugyanaz lett volna…

Bárhol énekelhettem volna. Bármikor leléphettem volna.

Az utóbbi négy év viszont minden energiámat leszívta, képtelen voltam változtatni, vágyni valamire. Ott dekkoltam, ahol kényelmesebb volt, ahol jólesett.

Végül kiválasztok egy fekete mellényt. Levetem a pólót, felveszem helyette. Ioana a tetkómat nézi, azt, amelyikbe mindegyik csaj belezúg, testem azon részét, amelyik a legjobban fáj, mert egy pillanatra sem enged felejteni.

Felhajtom a sört, kibontok még egyet.

– Storm!!! Gyere már, kezdünk! – kiáltja Balek is.

Eszembe jut, hogy mennyire szomorú jövő elé néz Ioana. Szívszaggató. Mint minden olyan lányé, aki nem is szép, nem is okos, nem is forrófejű, nem is merész. Akinek olyan álmai vannak, amelyek sosem teljesülnek majd be. És egy napon búcsút kell majd mondjon ezeknek, és ez fájni fog neki, és attól kezdve rettenetes helynek tartja majd a világot, amely borzasztó módon megcsalta, és semmit sem adott meg neki abból, amit megérdemelt.

Ha belegondolok, hogy nekem meg Fire-nak mindenünk megvolt…

Lehajolok, csókot nyomok izzadt, pattanásos homlokára. Belém csimpaszkodik. Így állunk néhány másodpercig, egymáshoz simulva.

Aztán kimegyek a színpadra.

2.

Ott nyüzsögnek előttem, órák óta megtöltötték a termet csak azért, hogy minél közelebb lehessenek a színpadhoz. Várták, hogy megjelenjek a próbákon, de ez nem történt meg. Észrevesznek, amikor lemegyek a színpad jobb oldalánál lévő kis lépcsőn. Boldog, izgatott, elégedett üvöltésben törnek ki. Meghajolok. Taps, fütyülés, üvöltözés.

Sokan vannak, akárcsak minden egyes estén, mióta ez a turné elkezdődött. Többnyire fiatalok. Néhány gyerek. Az első sorokban lévőket felismerem, ők azok, akik naponta üzennek a Facebook-oldalamon. Arcképeket készítenek rólam, saját verssoraimat írják a fényképeimből készített összeállításokra, szívecskéket, virágokat, metált játszó macskákat ábrázoló GIF-eket küldenek. Felületes mikrofonpróbát tartok, és közben arra gondolok, hogy végül is ők tényleg nem tehetnek róla. Mindenki szeretne a helyemben lenni. Más rockbandák tagjai is. Azt szeretnék, hogy az ő nevüket üvöltsék, ne az enyémet. Ők itt az én rajongóim, és nem, ők egyáltalán nem tehetnek róla. Tényleg szeretem őket, főleg a koncertek vége felé. A koncertek után is szeretem őket, amikor megkeresnek egy autogramért vagy egy közös képért.

Nem, egyáltalán nem ők tehetnek arról, hogy én nem találom az utam, és nem tudom úgy megélni a pillanatot, ahogy régen Fire-ral megfogadtuk egymásnak, és ahogy ezt a fogadalmat szinte naponta meg is ismételtük. Lehet, hogy annak az útnak csak akkor lett volna értelme, ha együtt vagyunk. Most, hogy egyedül vagyok, az előttem lévő ösvényt befedte a hó, a csalódások, az unalom. És képtelen vagyok lapátot ragadni, hogy olyanná varázsoljam, amilyen volt. Mert nem hiszem, hogy lehet még olyasmi a végén, ami elnyeri a tetszésemet.

Nem az ő hibájuk. Csakis az enyém. Úgy érzem magam, mint egy nyomorult bűnöző.

Hirtelen eldöntöm, hogy a Murderrel kezdek. Ez általában a setlist felénél van. Persze kitör a káosz, Balek ugyanis már egy teljesen más számhoz kezdte ütni a ritmust, Tixx elképed és mérges, Bubu az egyetlen, aki velem tart, röptében elkapja a fonalat, és ugyanolyan elégedettnek tűnik, mintha azzal indítottunk volna, amit megbeszéltünk, amikor elkészítettük a turné alaptervét. Tixx úgy néz rám, mintha meg akarna verni. A közönség viszont teljes átéléssel reagál, azt hiszik, rögtönöztünk, zsenik vagyunk, így tesznek az igazi művészek. És valószínűleg igazuk van. Ezt tesszük. Ezt teszem én.

Valahogy frankón érzem magam ma este. A Murder végén felmászok a több mint két méterrel a színpad fölé magasodó hangszórókra, majd leugrok. Ez a mozdulatsor kiborította Alice-t, aki megjósolta, hogy egy szép napon kitöröm majd a nyakam. De ez nem az a nap, fizikailag még egyben vagyok. A második számnál hirtelen rám jön, hogy közéjük ugorjak. Persze megint kitör az eksztázis. Érzem, ahogy a kezek megérintik a testem, hatalmába kerít az a déjà vu érzés, mindjárt rám tör a kétségbeesés és az undor, eszembe jutnak az első koncertjeink, amikor mind közéjük ugrottunk, ő a basszusgitárjával, és körülötte félreálltak, hogy legyen elég helye és le tudják filmezni; lebegés és éneklés közben rájövök, hogy semmi sem lesz ugyanolyan többé, és végül is én sem térek majd magamhoz többé. Hogy nem tudok harcolni, vagy nem teljes erőből, mert nem akarok erős lenni és felejteni, nem akarom ezt az egyedül töltött jövőt, amelyben csak nekem legyen részem olyasmiben, amiről együtt álmodoztunk. Semmi sem helyes, gondolom, és miközben a kezek visszaterelnek a színpad felé, rájövök, hogy az a szar az arcomon nem izzadság, hanem könnyek.

A következő szám közben egy adott pillanatban hátat fordítok a közönségnek, és belehugyozom az egyik félig üres vizesüvegbe, amelyet a szervezőktől kaptunk. Úgy tűnik, csak Tixx nem veszi észre ezt, nagyon a gitárjára összpontosít. Miközben felhúzom a cipzárt, arra gondolok, hogy Fire is állhatna ott, a reflektorok alatt, továbbra is ő állhatna ott, én pedig boldog lennék, és úgy érezném, mindenem megvan. Lenne értelme annak, amit művelek, úgy általában az életemnek. A közepénél hagyom abba a számot, a közönség önkívületben, lemegyek a színpadról egyenesen abba a kis kamrába, ahol kifestettem magam és felöltöztem, a Ioana nevű kisegér még mindig ott van, ma este szemüveg nélkül, és ott van a kopott bőrönd is a belőle kilógó fekete ruháimmal. És miközben a terem a nevemet üvölti, kibontok még egy sört, és legurítom. Ioana közelebb lép.

– Csodálatos, elbűvölő, varázslatos voltál! – mondja félénken, könnyes szemmel.

Átfut az agyamon, hogy közöljem vele, milyen buta, és soha többé ne jöjjön a színfalak mögé, felejtsen el, álljon csak szépen sorban autogramért és fényképért, ahogy bármelyik másik lány. De nem teszem. Hanem megcsókolom. Összefolynak a könnyeink.

Visszamegyek a színpadra. A közönség boldogan üvölt. Belekezdek Alice kedvenc számába. Amelyikről azt hitte, neki írtam.

All I could

Think of

Was you

Coming to me

Seeing me

Touching me

Kissing me

Licking me

Biting me

Hurting me

Fucking me

Freeing me

Loving me.

Az első sorokban elájul egy szép, mályvaszínű hajú, alaposan telepiercingelt fiatal csaj. A testőrök kiemelik, és a színpad egyik oldalára viszik, ahol pofozgatni kezdik, és vizet löttyintenek az arcára. Mintha ködön keresztül nézném a jelenetet, és csak ekkor jut eszembe, hogy ennél a számnál füstöt kellett volna eregetni. Nem tudom, mi a lószar történhetett. Aztán rájövök: a számnak van még egy sora. Chaining me. Ennél kellett volna kiengedni a füstöt. Csakhogy ezt a sort kihagytam. Intek Tixxnek, hogy így is jó, mire ő felmutatja a középső ujját. A közönség őrjöng.

Jön az utolsó előtti szám, valaki a színpadra hajít egy műanyag palackot tele sörrel, a testőrök a színpad felé indulnak, hogy felvegyék, mintha egy mérgező valami lenne, túljárok az eszükön, átmegyek a másik oldalra, Bubuhoz, kiiszom a sört, intek a rajongóknak a palackkal, mintha koccintanánk, a tömeg üvölt, dobognak, újabb két csaj ájul el, kiviszik őket a sorból. Iszom, amit iszom, majd elkezdek vonaglani a földön, és közben megpróbálom elkerülni, hogy bőrnadrágom beakadjon a színpad deszkáit rögzítő szegek egyikébe.

Az utolsó szám következik, kettőt meghagyunk az újrázásra. Nem fejezem be a számot, a fiúkra bízom a hangszeres kilépőt, visszamegyek a szobába a kisegérhez azzal a gondolattal, hogy talán még egyszer megcsókolom, még érzem a csaj ízét a nyelvemen, gyümölcsös rágógumiéra hasonlít, a kisegér viszont már nincs egyedül, elbűvölő csaj trónol a csukott bőröndön, fehér bőr, combig érő fekete haj, piros fűző, neccszoknya, átható kék szem fekete és mályvaszínű keretben, mintha egy velencei álarcot viselne, ajka színe mint az alvadt véré, mint az Ő alvadt véréé azon a napsütéses délutánon, a turisták tömegében.

– Szia, Alice! – mondom, mire ő megcsókol. A könnyező kisegér szomorúan sóhajt.

– Zseniális voltál – mondja Alice smárolás közben.

A közönség repetáért üvölt, várok egy kicsit, közben fogom a kezét, Ioana egyetért, igen, igen, zseniális voltál, otthagyom őket, egy sörrel a kezemben visszamegyek a színpadra. Mindenki a nevemet skandálja, Tixx úgy néz rám, mintha meg akarna ölni, most én intek be neki a középső ujjal, a rajongók boldogan visítoznak.

A második szám közben – ez már tényleg a vége – újra felmászok a hangszórókra, és kissé hosszabban készülök az ugrásra, növelem a feszültséget. Eszembe jut Alice, aki nézi a show-t, meg az is, hogy mennyire utálja ezeket az extrém dolgokat, amelyek közben ripityára zúzhatom magam. Amikor végül ugrom, még a landolás előtt rádöbbenek, hogy nem volt jó a lendületvétel. Nem a színpad szélére érkezem, hanem a nézősereg első soraira. Lefejelek egy rajongót, mindketten összeesünk. Ő tér magához előbb, a kezét nyújtja, boldogan rázza az enyémet.

– Kurva jó koncert, Storm! Baromi jó! – mondja.

Egy ugrással a színpadon termek, való igaz, a szám elég hirtelen ért véget, de senki sem panaszkodik, önkívületben vannak, perceken át fütyülnek és tapsolnak. Átkarolom Balek derekát, Bubu meg az enyémet, meghajolunk a rajongók előtt. Tixx a háttérben marad, lenyom egy vérszegény gitárszólót.

Lekapcsolják a lámpákat. Lemegyek, és elindulok az autogramért és fényképért sorban állók felé, amikor egy nagyon magas csaj elém lép, és azt mondja, egy tévécsatornától jött, és interjút szeretne. Oké, mondom, de azt javaslom, hogy miközben filmeznek és válaszolok a kérdésekre, szeretném aláírni a sorban állók pólóit és CD-it. Persze, válaszolja a csaj. A vele lévő srác filmezni kezd. A nő azonnal hangnemet vált, megigazítja a haját, ajkait egymáshoz dörzsölve egyenletesen szétkeni rajtuk a rúzst, és a kamerába mosolyog.

– El-ké-pesz-tő show volt!!! El sem tudom mondani, mi volt itt!!! Talán nem tévedek, ha azt mondom, hogy a rock fénykorát juttatta eszünkbe a maga teli színpadaival és karizmatikus showmanjeivel! De itt volt egy modern, aktuális touch is, és épp ezért jöttek el ilyen sokan ma este. Storm, azt szeretném megkérdezni, hogy vagy képes mindent beleadni a színpadon?

Mialatt válaszolni készülök a langaléta csajnak, megpillantom Alice-t, amint hosszú, fekete, hátrafésült hajával kijön a szobából, és leül a közelemben. Terelgeti a sorban álló lurkókat, hogy ne állják el a bárhoz vezető utat. Bevillan, hogy milyen jó madám lehetne egy kupiban, és ettől a gondolattól elfelejtem a feltett kérdést. Valahogy kipréselek magamból egy választ arról, hogy milyen jól szórakozunk mi a színpadon, ez minden kérdésre jó.

– Amíg jól szórakozunk, valószínűleg folytatjuk ezt az őrületet, talpra állítjuk a termeket, a szórakozás a lényeg, nem lehetsz önmagad, ha nem érzed jól magad aközben, amit éppen csinálsz – mondom neki, mire a csaj szélesen elmosolyodik, és kivillantja ragyogóan fehér porcelán fogsorát. Eszembe jut, hogy meghívhatnám egy sörre később. Észreveszem Alice szúrós tekintetét, nyilván bepöccent, amiért megint leugrottam a hangszórókról.

– Te írod a dalokat és a szövegeket is a Hurricane Inside-nak. Honnan jön az ihlet?

Lusta vagyok komoly, hosszú és bonyolult választ adni. Mert lehet, hogy végső soron senkit sem érdekel. Ezért aztán egy fejmozdulattal hátralököm a hajam a szememről, és ezt mondom:

– Abból, amit átélek, ami velem történik, az emberekből, akiket ismerek.

A nő rendkívül elégedettnek tűnik, int a kamerás fickónak, hogy készítsen rólam egy közelit. Tudom, hogy rohadt rosszul nézek ki, hogy szemceruzával díszítettem ki az egész arcom, és ezért holnap megint több száz szerelmes üzenet lesz majd a postaládámban.

Észreveszem Bubut, már összecsomagolta a cuccait, készül lelépni. Felém jön, átölel, azt mondja, állati volt az egész, és holnap este találkozunk. Mögötte feltűnik Balek is, odajön hozzám, homlokon csókol, és mond valamit a holnapi koncertről, hogy az is nagyon durva lesz, és aludjak egy kicsit, és minden nagyon jó lesz.

Aztán a csaj megkérdi, hogy fárasztóak-e a turnék, mondom, igen, persze hogy fárasztóak, de szórakozunk is, és örülünk, hogy ott lehetünk, ahol kellünk a rajongóinknak. Két csaj a sorban állók közül meghallja ezt, sikítani kezdenek örömükben, erre Alice elém áll, üvölteni kezd:

– Soha többé ne tedd ezt! Betörhetted volna a fejed, a faszomba!

A riporter csaj rémüldözik, hogy majd ki kell törölnie a káromkodást, és épp amikor a következő kérdésre készülök válaszolni, miszerint mivel magyarázom azt, hogy még Romániában is képes voltam rocksztárrá válni, ahol a mainstream más zenéket hallgat, megpillantom Tixxet, aki vicsorogva közeledik felém. Nyilván a rögtönzéseimet akarja számonkérni, amelyek mindig a saját ötleteim, és persze hogy emiatt csesztük el a füstöt is, mondja majd Tixx, az egész beállítás elment a fenébe, pedig milyen hosszú ideig tartott annak a füstnek az előkészítése, belőlem meg abban a pillanatban kitör a röhögés, de nem azért, mert Tixx arca olyan komor, és nem is azért, mert olyan fontosnak tartja azt a füstöt, nem csak ezért, hanem főleg azért, mert egy, a színpadról felkapott literes ásványvizes üveg van a kezében, Pont az, amelyikbe koncert közben belehugyoztam. A benne lévő folyadék enyhén sárgás, és gyanítom, hogy langyos is, de fogalmam sincs, hogy ez felkelti-e Tixx gyanúját, akinek az idegei a jelek szerint pattanásig feszültek.

– Storm, kik a bálványaid a zenei életből? – kérdezi a riporter csaj, mire én Lolát akarom említeni, bár nem lesz könnyű.

Általában nem beszélek róla… Csakhogy még mielőtt megszólalnék, Tixx a kamera előtt terem.

– Gratula, haver! Így kell ezt csinálni! Baszki! A te koncerted, a faszomba, ugye?! Csak a tiéd, te fasz?! Nekünk közünk nincs hozzá! Nem a mi ujjaink gebedtek bele a próbákba, nem mi beszéltünk a szervezőkkel és rendeztünk el mindent! És akkor jössz te, faszfej, mint aki az égből pottyant, és belevered a faszod az egészbe, mi?! Mi a faszért csinálod állandóan azt, amihez kedved szottyan, baszki?! Ez volt az utolsó eset, Storm, az utolsó, hallod, baszd meg?! – ordítja a nő legnagyobb megrökönyödésére, akinek elrontotta az interjúját. Aztán a szájához emeli az üveget, hogy igyon.

– Nem – mondom –, az nem víz…

Már késő.

Tixx jó nagyot kortyol, lenyeli, aztán még egyet, és csak akkor döbben rá, hogy valami nem stimmel, a riporter csaj csizmájára köpi, aki rémülten hátralép.

– Mi a faszom?! – így Tixx.

A sorban álló csajok látták a jelenetet, szétröhögik az agyukat.

– Szólni akartam – magyarázkodom Tixxnek ártatlan vállvonogatás közepette.

Tixx olyan gyűlölködő tekintettel néz rám, ahogyan koncert közben is szokott.

– Milyen szar ez a víz, húgyíze van! – mondja.

A sorban álló csajok fetrengenek a röhögéstől.

– Storm belehugyozott abba az üvegbe. A koncert közben – mondja neki egy szép, szeplős vörös hajú csaj, aki emlékeztet… de jobb, ha semmire sem emlékeztet.

Nem ma este.

– Jössz velem Bukarestbe autóval, vagy velük mész? – kérdezi Alice.

Semmi kedvem egy egész éjszakán keresztül elviselni Tixx frusztrációit.

– Veled megyek – mondom.

Elégedetten mosolyog, és leül mellém. Közben a riporter csaj és az operatőr kétségbeesetten próbálnak készíteni még néhány felvételt. Tixx dühöngve elhúzott, miután elhajította a nyitott üveget. A húgy szerteszét folyt a teremben.

A hátam mögött megszólal a kisegér. Könnyen fel lehet ismerni a hangját:

– Storm… jöhetek én is veletek? Mert vonattal jöttem, anya most nem jött velem, és eszembe jutott, hogy… ha veletek mehetnék vissza Bukarestbe… Ha nem zavarok…

Alice még egyszer végigméri. Megereszt egy sóvárgó mosolyt, mintha eszébe jutna, hogy valamikor ő is olyan volt, mint Ioana. Bár nem volt olyan. Sosem volt félénk, sosem volt jellegtelen.

– Na, jó, gyere te is! De tudd, hogy alaposan össze kell majd húzd magad, mert az autóm tele van vibrátorokkal – világosítja fel Alice, a kisegér pedig bólogat, hogy persze, nem gond, elfér ő mellettük vagy rajtuk.

A riporter csaj nagyot néz. Nyilván azt gondolja, hogy a csajom jobban növelné a nézettséget, mint én. Végül nem bírja ki, felteszi azt a kérdést, amelyet előbb vagy utóbb mindig mindenkitől megkapok:

– Storm, senki előtt sem titok már, hogy néhány éve trauma ért téged, elveszítettél valakit, aki közel állt hozzád. Szerinted hogyan hatott ez az élmény a stílusodra? Dühösebb, sötétebb lett tőle a zene, amit írsz?

Először válaszolni akarok neki, mert udvarias volt meg minden egyéb szarság, és tudom, hogy sokan azért kérdezik meg ezt, mert talán kíváncsiak vagy számít nekik. De rájövök, hogy képtelen vagyok beszélni Fire-ról, ezért ördögvillát mutatok a kamerának, mondok valami olyasmit, hogy a rocknak sosem a boldog és felületes lelkiállapot a szülőanyja, aztán irány az autogramok.

Két órával később egy whiskysüveget szorongatok, a felét már kiittam, Alice mellett ülök, aki egykedvűen és kissé részegen vezet. Alice Cooper bömböl a kesztyűtartón pihentetett lábam alól. Hátul Ioana meglepetten nézegeti Alice több tucat vibrátormodelljét. Kiestek a dobozokból, és szanaszét hevernek. Összevissza forgatja, szagolgatja, simogatja őket.

– A faszomba, most csupa szar modellt adtak, milyen értékelést írjak ezekről, fikáztam mindet, mi értelme büntetendő vibrátorokat gyártani, akkor inkább hagyjuk a fenébe, használjuk azt, ami van, nem értem, miért kell pazarolni az anyagot, nézd csak, azok túl kicsik, igen, azok – mondja Alice Ioanának. Közben a tükörben figyeli őt, és megkér engem, hogy bontsak ki még egy sört.

Ioana mintha megrémült volna attól, hogy Alice iszik és vezet. Átfut az agyamon, hogy megnyugtatom, elárulom neki, hogy előfordult már, hogy részegen, belőve és idegesen vezetett, és még pánikrohama is volt közben. Most csak szédül és fáradt. Ioana a jelek szerint attól is megijedt, hogy Alice kicsinek nevezett néhány hatalmas vibrátort. Neki bizonyára egyáltalán nem tűnnek kicsinek.

– Mindenesetre azok a dudorosak voltak a legjobbak, de még azok sem érték el a februáriak színvonalát. Azok aztán tényleg csúcsszuperek voltak! Újabban mintha mindenki szüzeknek gyártana vibrátort. Kefélj, de ne érezd!

My girlfriend has a funny job, gondolom. Fire nem volt tanúja ennek az utóbbi időszaknak, amikor műfütyiket tesztel. Jól szórakozott volna. Még az is lehet, hogy összejött volna a csajjal. Váltogattuk volna egymást, és boldogok lettünk volna. Alice sosem érezte volna úgy, hogy elutasítják vagy elhanyagolják. Én egyáltalán nem untam volna rá, ha néha lett volna egy kis szünet. Amikor nem lett volna kedvem hozzá, ő lett volna vele, egyszerű.

Alice-nek még csak tudnia sem kellett volna róla.

Ez volt a legjobb Fire-ral. Hogy sokan nem kapcsoltak. Állandóan összetévesztettek minket, mi pedig sokszor hagytuk ezt, mert szórakoztató volt.

De ebből is eredt az egész.

Alice ejti a vibrátorokat, és ugyanolyan szenvedélyesen szidni kezdi a gitárosunkat, Tixxet:

– Mi a faszom? De most really, mi a faszom?! Ez elfelejti, hogy honnan jött? Hogy nélküled egy senki lenne? Meg még… á, mindegy… Azok nélkül, akik adtak neki egy esélyt, amikor még egy senki volt! Száz pina ájuldozik előtte, amikor lenyom egy közepes szólót, és kész, ettől már nagy rocksztár?! Really… Mi a faszom? De most komolyan, nem miatta jön el a nép!

Megszólal a mobilom. Talán a fiúk közül valaki, tudni akarják, hogy velük megyek-e. Elfelejtettem szólni nekik, hogy ne várjanak, mert Alice-szel megyek.

De nem a banda egyik tagja.

Kat hív.

Elképzelem, ahogy ott ül a teraszán, a dús, homokszínű, néhány rózsaszín tinccsel tarkított hajfürtjeivel, nagy, zöld szemével, műszempillákkal. Fehér köpenyben, vékonyan, telitalpú szandálban. Napbarnítottan, nagy mellekkel. Ráncok és frusztrációk nélkül.

A baleset után egy éjszaka alatt megöregedett. Szinte teljesen megőszült, ráncos lett az arca, lefogyott. De telt az idő, és nem öregedett tovább, épp ellenkezőleg. Rálelt valamilyen egyensúlyra; valamilyen úton-módon talált egy pillanatot, amikor megbékélt saját magával, és azóta nem öregedett, mi több, rálelt a történtek előtti frissességére. Újabban az segített neki, hogy pisztáciazöldre festette néhány hajtincsét, hippis kiegészítőket visel, és állandóan váltogatja a ruháit. A fényképeken sosem viseli kétszer ugyanazt. Ez az egyik szabálya.

Anya mindig képes volt alkalmazkodni a divathoz függetlenül annak időszakos szeszélyeitől, de ugyanakkor megőrizte a saját stílusát is. És mindig képben volt a technológiát illetően, rajongott az internetért, előbb volt profilja mindegyik közösségi platformon, mint nekem.

Fire azt szokta mondani anyáról, hogy ő a legszebb nő a világegyetemben.

– Hola, épp most láttalak a tévében! I was really proud, you know! Like I was your mum, hahaha. Állati jó voltál! Az az energia… Büszkék vagyunk rád! Egyre jobban megy az éneklés, tudod ezt? – kérdezi tőlem Kat.

– Köszönöm.

Hiányzol, akarom mondani neki. Azt akarom, hogy ugyanabban az országban, városban, házban éljünk, mint egy család. Néha arra vágyom, hogy beszélgessek veled. Mert te tudod. Mert te megérted. Mert neked is fáj.

Jó lenne, ha azt mondanád, hogy hamarosan találkozunk, és én is hiányzom neked.

Csak ennyit válaszolok neki:

– Örülök, hogy tetszett.

– Nézd, holnap jövök Bukarestbe. Elmegyünk sörözni?

Ezek után pedig kissé megváltozik minden. Az út izgalmasabb, Alice viccei jobbak, Ioana riadt arca rokonszenvesebb, mint bármikor, és a holnapi, otthoni koncertet mintha már jobban várnám.

Még az emlékek is mintha kevésbé fájnának.

És ezredszer mondom el magamnak, hogy sokszor azokat szeretjük a legjobban, akik kegyetlenek velünk szemben.