Egy kávé Anabelle de Sade-val

Lakatos Léo

Egy kávé Anabelle de Sade-el

**

Az anomália

Elmúltam negyven. Oknyomozó újságíróként rég leszámoltam a tündérmesékkel; az illúziókat meghagytam a frissen végzett gyakornokoknak. Ahol az átlagolvasó sötét, borzongató romantikát hallucinál, engem csakis a nyers, húsbavágó sztori érdekelt. A rohadás a felszín alatt.

Az alfa... Sorozat... Nem 3 rész... 6... És kitudja vége van e?

Az utóbbi hetekben ráfüggtem a netes irodalomra. Éjszakákon át a monitor előtt rohadva, zsinórban daráltam az online publikált regényeket. Az alfa... Asger... Sangaris, Ébredés... A Gazda.... Viv... Hunter... Mind elmebeteh bdsm... De nem lehet ponyvaregényneek nevezni... Ő, nem... Ezek a sorok kiütötték a morális iránytűt. Kerestem a mintát a digitális zajban, a mondatokat, amik mögött valódi, lüktető vér van. Ekkor dobta ki a háló azt a nevet, ami azonnal megakasztotta a scrollozást.

Anabelle de Sade.

A szerző szó szerint kettéhasította a netet. Órákat öltem abba, hogy a Moly.hu-t pörgettem, ahol a felhasználók virtuális vérfürdőt rendeztek a könyvei alatt. Az értékelések a két véglet között csapódtak, átmenet nem létezett. Az egyik tábor undorodva köpte a képernyőre, hogy „ez egy beteg, öncélúan brutális szar, a szerzőnek diliházban a helye”. A másik oldal viszont vallásos áhítattal védte: „Imádom minden sorát. Húsba vág, letaglóz, a legzseniálisabb dolog, amit valaha olvastam.”

Tudtam, hogy a gyűlölet és a fanatizmus metszéspontjában mindig a nyers igazság lapul. Anabelle írásaiban nyoma sem volt a szokásos műanyag finomkodásnak. A sorai karmoltak. Ez a valaki pontosan tudta, hogyan működik a hatalom, a kiszolgáltatottság és az emberi lélek legsötétebb bugyra. Nem csak a fantáziájából dolgozott. Szagolta már a poklot.

De ezen túlmenően rohadtul nem tudott róla senki semmit.

Anabelle de Sade egy arc nélküli fantom volt a kibertérben. Nulla fotó, nulla interjú, nulla életrajz. Rászabadítottam a kapcsolataimat a szerverekre, két héten át túrtam a digitális lábnyomokat, fórumos IP-címeket, elrejtett metaadatokat. Az átdohányzott éjszakák és a sokadik liter feketekávé után a szálak végül összeértek. A digitális térkép tűje átlépte a határt, és egy romániai város, Nagyvárad nyálkás, ködbe vesző utcáin állt meg.

Megvolt a célterület. Vagy legalábbis a város, ahol a Shadows provokatív, kompromisszumokat nem ismerő univerzuma születik. Hogy kit fogok ott találni, arról fogalmam sem volt. Egy megkeseredett háziasszonyt? Egy unatkozó egyetemistát? Vagy egy börtönviselt nehézfiút, aki női álnéven éli ki a perverzióit?

Bedobtam pár cuccot egy utazótáskába, zsebre vágtam a slusszkulcsot, és elindultam a határ felé.

Az ujjaimmal doboltam a kormányon. Az M35-ös aszfaltcsíkja monotonul darálta a kilométereket a kerekek alatt, Debrecen fényei már rég kikoptak a visszapillantóból. A határ átlépése után azonnal rám zuhant Nagyvárad hűvös, ködös őszi estéje.

Már rongyosra olvastam Anabelle de Sade összes kötetét. Eszem ágában sem volt rajongani. Hideg, szakmai cinizmussal, szinte antropológiai távolságtartással boncoltam a dark romance füzetek fülledt lapjait, hogy megtaláljam mögöttük a lüktető húst és vért. A neten persze csak falakba ütköztem. A kiadó vasbeton bunkerként védte a szerzőt, legfeljebb egy arctalan, hivatalos e-mail címet dobtak volna oda nekem, de nekem hús-vér interjú kellett. Nem egy steril sajtóközlemény.

A nyomozás végül a város egyik eldugott, zsákutcás piacán dőlt el. Rothadó káposztaszag, sár és raklapok. Ott szúrtam ki a nőt. Harmincas évei elején járt, és amikor meglátta a felé közeledő idegent – engem –, halálra vált arccal, pánikba esve csúsztatott be egy vörös tollal összefirkált, sűrűn szedett kéziratot a zöldségesládák mögé.

Ő volt a béta olvasó.

Odaléptem a standhoz. Úgy tettem, mintha a fonnyadt almákat vizsgálnám.

– Érdekes recept – szólaltam meg halkan, a tekintetemet a ládákra szegezve. – Bár egy kicsit sok benne a vér.

A nő összerezzent. A keze megremegett a levegőben.

– Nem tudom, miről beszél – sziszegte elfojtott hangon. – Ez csak egy bevásárlólista.