BORÍTÓ

Borítóterv: Szabó Vince

© Papp Dóra, 2018

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-089-0

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Nagymamámnak,
aki engedte,
hogy kiskoromban
saját pici zöldségeskertet,
nagyobb koromban pedig
regényötleteket gondozzak nála,
a barack- és a diófa árnyékában.

Szeptember 2. szerda

20:13

Szia újra, Twitter-világ.

20:15

Délután megfenyegetett egy közveszélyes őrült, aki mellesleg mától az osztálytársam. Egyébként minden rendben.

Egy

A jelzőcsöngő éles berregésére tértem magamhoz, de nem nyitottam ki a szemem – továbbra is párnának használtam a 12. c osztálytermének fehérre meszelt, jéghideg falát. Kellett a negyven perc pihenő, a citromos víz is dolgozott bennem, szóval hatványokkal elfogadhatóbbá vált a közérzetem. Mi több, megéheztem. De meg ám.

– A házi feladat a következő. A feladatgyűjtemény, igen. Ezerszázhuszonkettő, a és b feladatrész. Ezerszázhuszonkilenc, a, b, és c rész. Ezerszázharmincnégy…

Az exsulimban kissé türelmetlen, és nem kevésbé szigorú matektanárom volt. Tizenegyedikes koromban, valamikor karácsony előtt dobta be a törölközőt, egészen addig nem akart felhagyni a „megemberelésemmel”, de akkor, decemberben ő is feladta; onnantól kezdve szellemként kezelt. Tűzrőlpattant, fiatal nő volt. Ám ez a bizonyos Ferenczi tanár úr álomba ringató, unalmasan elnyúló hanglejtéssel büszkélkedhetett – minden elismerésem azoknak, akik úgy is képesek ébren maradni az óráján, hogy egy csepp alkohol sem bujkál a szervezetükben.

Aludtam kicsit suli előtt is, még a belvárosi liget játszóterén, miután kiszedegettem a koszos homokból a műanyag- és papírhulladékot, meg egy méretes üvegszilánkot is. Inkább egy kukában landoljon, mint egy kiskölyök talpában. Úgy egy órácskát szundítottam az EU-konform hintán – amit nem kimondottan az én vállamnak és hátamnak szabtak –, és fel-feleszméltem a gyomrom bukfenceire, amire csak egy válasz létezett: újra meghúzni a másfél literes ásványvizes palackot.

– Szorgalmi feladat. Ezerszázharminckilenc, a, b, és c, rész. Ezerszáznegyvenegy…

Csak arról volt szó, hogy az első tanítási nap keddre esett, szóval tegnap időben felkeltem, lefürödtem, tiszta inget húztam, fogtam a motyómat, majd elindultam otthonról olyan úton, ami véletlenül se érinti a gimnáziumot. Éjjel fél kettőkor estem haza. Nincs mit szépíteni rajta: tisztességesen eláztam, egy másik univerzumba ittam magam, úgy, ahogy illik. Másnaposságra mindenkinek más módszer válik be, Karcsi haverom például esküszik a paprikáskrumplira, Mikko, amilyen agyament északi, kefirt és uborkát pakol magába, de én egyszerű ember vagyok, így amikor hajnalban az ébresztő arra az émelyítő érzésre vert fel, hogy a gyomrom fellázadt ellenem, az első dolog, ami eszembe jutott, a citromos víz volt. Persze a másnapos fejem azzal nem számolt, hogy miután sikerült eljutnom a konyháig, talán nem hajnali fél hatkor kellene kosárra dobásban lenyűgözni a ház védőszellemeit: a kifacsart citrom héjával rosszul céloztam meg az üres kukát. Tökéletes szögben borult fel. Felverte anyát is a konyha mögött nyíló nappaliban, akinek félálomban, taknyosan csak annyira futotta: „Norbi? Te vagy?”

Agyatlan marha vagyok, az az igazság. Egy megveszekedett citrommal elbaltáztam anya pihenését, aki – miközben kisurrantam a házból és a buszmegálló felé siettem – azon aggódott kora reggel, hogy az egy szem fia hajlandó-e betenni a lábát kis városunk legmenőbb gimnáziumába, így szeptember másodikán.

Megszegni az édesanyámnak tett ígéretet olyan húzás lenne, amit nem biztos, hogy elbírna a lelkiismeretem. Kell az az érettségi. De azért elmormoltam Tyrnek egy másnapos fohászt még a játszótéren lábadozva. Az istenek biztosan partit tartottak a tiszteletemre, a Nornákkal együtt, akik egymást böködve mutogathatnak az életfonalamra, és szövés közben tutira beleáll a görcs az oldalukba a röhögéstől.

Kicsöngettek. Arra nyitottam fel a szemem, hogy Ferenczi tanár úr némi tépelődés után döntést hozott: kénytelen megkörnyékezni. Kimerültnek tűnt már most, az első óra végén, szóval széles mosolyt varázsoltam elő.

– Felírtad a házi feladatot, fiam?

– Nem igazán. Ne aggódjon, tanár úr, ami fontos, azt felírom.

A vállamra kanyarintottam a motyómat, és szedtem a lábam, mert meg kellett találnom a sulibüfét még biológia előtt. Két perc múlva, mire beálltam a büfésorba a gimi főépületének bejáratától nem messze, már képtelen voltam nem megmosolyogni, amit az iskolatársaim műveltek. Főleg a kisebbek, a hetedikes gólyák voltak elképedve. A sorban három barátnő egymást bökdösve nevetgélt és sutyorgott mellettem („Nézd már a vállait is! Édes istenem, én szerelmes vagyok!”), a másik oldalról meg két tizenhatéves-forma srác megegyezett abban, hogy „a köcsögöknek van ilyen hajuk”. Rájuk vigyorogtam, amikor elhúztam onnan a kezemben három sonkás szendviccsel – krétafehérré váltak.

Ha létezett is biológiaterem ebben a suliban, szerdán második órában foglalt lehet – a 12. c terem ajtajára kifüggesztett órarend szerint az osztályban kellett várni Vörös tanárnőt. Mire visszaértem az első emelet utolsó előtti terméhez, amit reggel alig találtam meg, már visszajöttek a matek faktosok is, így létszámban és decibelben is megsokasodtunk.

– Lilla, húzz már arrébb! Az az én helyem!

– Fenéket. Tavaly a tiéd volt. Tavaly az tavaly volt, most meg idén van. Rácsesztél, Peti.

– Már tegnap is ott ültem, ember!

– Ne emberezz itt nekem, találsz másik helyet!

Alig vett észre valaki. A szőkésbarna hajú lány és az alacsony, barna gyerek vitája sokkal érdekesebb volt nálam. Furcsa terem volt, meg kell hagyni: a padok három hosszú sorban húzódtak, csak egy résnyi átjáró nyílt köztük, elválasztva az első padoszlopot és a nagyobb, zsúfolt részt. A harc pedig a leghátsó ablak melletti helyért folyt.

– Bobó arrébb húz kettővel, és beférsz – zárta le a vitát Lilla.

– Persze, és Gabesz majd a földön fetreng…

– Ő ott is megél. Ne, hé! Peti, ne már!

A gyerek átvetette magát a padon, és elkezdte átrendezni a hátsó sort. Csikorgás és dübörgés szállt be a fülsüketítő röhögés és csevej mellé a reggeli hangulatba, és azon kaptam magam, hogy elmosolyodok a Lilla nevű lány rikácsolásán.

– Ha most azt mondod, hogy te vagy Szepes Norbi…

Vékonyka, szemüveges lány tekintett fel rám az első sorból, enyhén szólva meghökkenten.

– Akkor mi lesz? – húztam mosolyra a szám. – Szepes Norbi, szolgálatára.

– Istenem, segíts, mi jön még? – nyafogta kétségbeesetten. – Bele fogok őrülni! Átiratkozom valahová. Magánsuliba megyek. Kitalálok valamit, az egyszer biztos. – Kigúvadt szemmel rám meredt, miközben nekiálltam bontogatni az egyik szendvicset. – Hát nem érted? Nem érem meg, hogy leérettségizzek! Ez egy cirkuszi istálló!

– Aha…

– Akkor vegye takarékra az idegeit, Zsófia!

Szigorú női hang dörrent mögöttem. Becsapódott az ajtó, és abban a pillanatban becsöngettek. A többiek elfojtott vihogással felfüggesztették a padharcot, én meg tovább majszoltam az indokolatlanul sok majonézzel megkent szendvicset. A göndör hajú, szemüveges, negyvenes nő végigjártatta tekintetét a diákokon, aztán megállapodott nálam. Szóval mindenkit magáz, nem csak velem szívózott, amikor augusztusban össze kellett ülnöm vele negyedórára anya társaságában.

– Milyen kedves magától, hogy befárad az iskolába! – villant a szeme. – Osztály, ha befejezték a hülyülést, üljenek le a fenekükre. Maga marad, Norbert. Mondtam már, hogy jó étvágyat?

– Köszönöm, tanárnő!

Nem indult a tanári asztal felé, továbbra is ott feszített mellettem.

– Három évvel ezelőtt, amikor a 9. c megkezdte pályafutását ebben az intézményben, a tanévnyitón, az első osztályfőnöki órán mindenki kapott két percet a bemutatkozásra – címezte a többieknek. – Az új osztálytársukkal sem lesz ez másképp. Még akkor is, ha tegnap nehezére esett megtisztelni minket a jelenlétével.

Kikapta a szendvicset a kezemből. Levágta a tanári asztalra, aztán le is ült mögé.

Megigazgattam a vállamon a motyóm pántját. Előttem egy egész osztály: döbbent, kíváncsi, riadt, izgatott tekintetek. Az exsulimban is játszottunk bemutatkozósdit négy évvel ezelőtt, jól emlékeztem rá, hogy aki hajlandó volt rám figyelni, végig a markába röhögött.

– Szevasztok, Szepes Norbi vagyok. – Köszörülhettem a torkomat, az éjszaka még ott bujkált a hangomban. – Nem tudom, mit mondjak így hirtelen. A belvárosi középsuliba jártam. Vörös tanárnő azt mondta, hogy itt jelentkezhetek töri meg német faktra. Szóval… Tizenkilenc vagyok. Ja, asszem, ennyi.

– Ennyi? – kérdezte egy srác. – Hobbi? Zenei ízlés? Fradi, Újpest? Marvel, DC? Mondj már valamit!

Ekkor újra benyitottak. Vörös tanárnő dühében nyílegyenesre húzta ki magát.

– Becsöngettek, Gábor fiam!

– Milyen kivételesen csodálatos ma reggel a frizurája, tanárnő!

– Húzzon a helyére!

A magas, vékony, rövid sötéthajú srác félhangosan sutyorogva eloldalazott mellettem:

– Harapós kedvében van a szörnyike, vigyázzatok az értékeitekre meg a golyóitokra…

– Csend legyen! – rivallt rá a röhögcsélő diákokra az osztályfőnök. – Norbert, válaszoljon Péter kérdésére, gyorsan, kérem!

A magas srác beült velem szemben a leghátsó sorba, kezet rázott két haverjával, aztán rátehénkedett a padra. Tátott szájjal, csillogó szemmel bámult rám. A lányok kuncogtak; mindenki őt nézte, meg engem, felváltva.

– Gitározok, mindenféle zenét hallgatok – feleltem. – Marvel és DC. A foci nem izgat.

Peti elhúzta a száját, de rögtön mellette egy lány keze lendült a magasba:

– Elmehet az óra fele azzal, hogy bemutatod a tetoválásaidat?

– Na, egy pillanat – köhintett a tanárnő. – Elég lesz. Norbert, átmenetileg üljön Tamás helyére, és ha jövő héten megérkezik… Mit műveltek ott hátul az ülésrenddel, Lilla? Eszement banda. Nyissák a füzetet, és legyenek szívesek felírni, lehetőleg nagybetűkkel, hogy…

– Megbetegedtél, vagy másnaposan jöttél suliba?

Megtorpantam az üres pad felé vezető labirintusban. Egy pillanatra vágni lehetett a csendet, amíg a fejek a zsúfolt teremrész közepén ülő lány felé fordultak: keresztbe font karral, egyenes háttal ült a helyén. Szemrebbenés nélkül méregetett. Az éles tekintetével és a még élesebb szögben felvont szemöldökével mintha a szájpadlásomra ragasztotta volna fel a nyelvemet.

– Elég a műsorból – közölte a tanárnő. – Nagybetűkkel felírják, hogy bevezetés a genetikába.

Jó messze volt az üres hely a szúrós szemű lánytól meg az osztályfőnöktől is. Diszkréten kicsempésztem a motyómból Orwell megviselt Állatfarmját, becsúsztattam a padba és megtámasztottam a térdemen. Szerencsére Vörös Helgának fontosabbak voltak a genetikai alapfogalmak, mint az, hogy elővettem-e a biosz cuccomat.

A könyv harmadánál tartottam, zseniális volt, de nehezemre esett nyitva tartani a szememet. Őry Robibá mindig úgy volt vele, szerdánként bealudhatok, elvégre hétvégén is nála vagyok. „Nem vagyok én rabszolgatartó, Norbi, te akarsz meggebedni, hát mit csináljak veled!” Szinte hallottam az öblös nevetését, amit a meleg nyári szellő végighord az Őry család birtokán a szőlőtőkék közt. Apa megpróbálta rábeszélni, hogy engedjen el a földről, elég lesz a főzdében töltött idő. Azóta a szokásosnál is kevesebbet beszélünk apámmal.

Biológia végén, mire a hátsó sorban sutyorgó osztálytársaim kellően kielemezték a tetoválásaimat, amiket a fekete trikóm engedett látni, elsüllyesztettem a könyvet a motyómban és kimentem a megrágott szendvicsért. Vörös tanárnő még visszanézett rám az ajtóból:

– Norbert, legyen meg az igazolása a tegnapi napra! Nem érdekel, hogy nagykorú, csak a szülőtől fogadom el.

Uborkával és sonkával telitömött szájjal mosolyogtam rá, így fejcsóválva odébb állt, én meg elindulhattam a fiúmosdó felé vezető keresőúton.

– A tökömet, Frey… Vagy a tiédet.

Ennyit mormoltam a tükörnek, amikor arcmosás után belenéztem. A mellettem kezet mosó fiú elképedten bámult, és gyorsan magamra hagyott, de jött utána más, aki így köszönt be:

– Hú! Jesszus… Anyám.

Az arcmosás mit sem segített a sápadt ábrázatomon: a tisztára súrolt tükör nem szokott átverni. Borostás bőrömön versenyt futottak a vízcseppek, szememből kiabált az alig négy óra alvás. Bevizeztem a hosszú tincseket a halántékom mögött; a vállig érő, barna loboncot vékony, erős bőrszalaggal fogom össze reggelente.

Alváshiány, igen. De hogy macskajaj… Ki szúrja ezt ki egy osztályterem túlsó feléről?

– Be vagy szívva, haver?

Hangosan felnevettem. Ha Mikko látná, hova keveredtem…

– Azért ne essünk túlzásokba, haver – veregettem meg a srác vállát, mire összerezzent; észre se vette, hogy a csapból víz fröccsen a gatyájára.

A szünetben még időben beestem a német nyelvi terem ajtaján ahhoz, hogy a nyitott ablak párkányára ülve reggelizhessek. A csoporttársaim folyamatosan szállingóztak a terembe, visszaköszöntem megrökönyödött hellóikra, aztán becsöngettek. Az utolsó szendvicsfalatot kettétörtem, és kiraktam a párkányra.

– Te vagy az új srác a céseknél, ugye? Eloroztad a helyemet.

Egy lány huppant le ahhoz a padhoz, ahová a motyómat tettem. Hosszú, fekete hajzuhatag keretezte szív alakú arcát, és játékos tekintettel nézett fel rám.

– Most komolyan a galambokat eteted?

Leugrottam a párkányról, mellé ültem.

– Áldozok az isteneknek. Ha a galambok szedik fel, felőlem oké, mindenki jól jár.

Csilingelő kacaj volt a válasz. Ekkor benyitott a némettanár, de a lány odasúgta nekem:

– Vicces vagy. Ezek szerint szórakoztató évem lesz?

– Azt nem tudom, de én a következő negyvenöt percben a galambokat várom.

Bájos mosolyra görbült a szája. Kiderült, hogy Király Valinak hívják – a némettanárnő így szólította, amikor megkérte, hogy kezdjen bele a nyári beszámolójába németül, lehetőleg hosszú, összetett mondatokban. Vali lisszaboni vakációja után Rácz tanárnő rögtön lecsapott rám: meg volt elégedve a bioszos bemutatkozásom német verziójával.

– És a nyár? – kérdezett németül. – Neked is jó színed van, merre jártál?

– Itt-ott. Negyven fokban árnyékban, húsz fokban inkább a csillagok alatt.

Amikor már az ötödik beszámolót hallgattuk, Vali odahajolt hozzám:

– Jó vagy – suttogta. – Mióta tanulod a németet?

– Kilencedikben kezdtem.

Lesütötte a szemét, hogy szemügyre vehesse az alkaromat. Közelebb húzódott. Gyümölcsös parfümillat libbent felém.

– Ez micsoda?

Puhán érintette a mutatóujjával a bal karomon csavarodó kígyót, aminek a kilenc tekervénye között rúnajeles betűsor adott ki egy szót. Karcsi egyik leghalálosabb művét szúrta ki.

– Az van odaírva, hogy berserker – suttogtam közvetlenül Vali fülébe. – Kábé azt jelenti, hogy megveszett harcos. Több mint ezer évvel ezelőtt az északi vikingek csatáiban néha előfordult egy berserker, aki őrülten vagdalkozott, és bárkit legyilkolt, aki a közelébe került.

Pontosan ilyen, amikor úgy néznek rád, mintha meghibbantál volna. Nem sugdolóztunk többet Valival. Inkább az ablakot lestem, hátha megjönnek a galambok.

Harmadik órában, angolon már nagyon untam a nyári beszámolókat, inkább megtúrtam a motyómat a könyvemért, amit a padba rejtve sima ügy volt halkan lapozgatni.

Úgy tűnt, ez dupla történelemórán is beválik: középtájt, az ablak mellett próbáltam elvegyülni a faktos csoportban. Zólyom tanár úr azt ecsetelte, hogy a heti három alapórán továbbra is követjük a tananyagot a többiekkel, a szerdai duplaórán meg agytornásztató mélységekben mélyedünk el az ismétlésben, én pedig újra megéheztem. A motyómban hordtam az egész életemet, és gyorsan előkaptam a mandulákat, amiket Őry Robibá adott a hétvégén; egy árva hang nélkül is szét lehet pattintani a világosbarna csonthéjat, a trükk az, hogy mindig legyen nálad egy éles kés. A faragott nyelű vadászkésem sosem hagy cserben ilyen téren. Hatalmas, édeskés, zamatos mandulák teremnek Őryék fáin, amiknek sikerült gyökeret verniük a szőlő mellett.

– Marci máris megmondja nekem, hol hagytuk abba az ismétlést tavaly – csapta össze a tenyerét Zólyom.

– Ööö… hát ott voltak a nagy földrajzi felfedezések. A reneszánsz és a találmányok, meg ilyesmi.

– Meg ilyesmi. A kora újkorról beszéltünk, a késő reneszánsz, kora felvilágosodás idejének tudósairól, gondolkodóiról. – Zólyom a táblát támasztotta, karba font kézzel. – Kedves kollégák és kolleginák, ha azt mondom, hogy heliocentrikus világkép, akkor ki ugrik be?

– Galilei – vágta rá a Bobónak nevezett srác. – Meg Kopernikusz.

– Csodás. Lássuk csak… mi van a könyvnyomtatással?

– Gutenberg – szólalt meg egyszerre két lány.

– Machiavelli mit tudott? Hobbes és Locke?

Elégedetlen, elnyomott sóhaj és nyögések volt a válasz, de az egyik csajszi csak megmentette a csoportot. Mélyen belenyúltam a táskámba, hogy kivegyek még pár mandulát.

– Mielőtt teljesen magunk mögött hagynánk a késő középkort… Honnan is indult a reneszánsz?

– Itáliából, illetve Firenzéből, ugye? – kérdezett vissza valaki.

– Ugye, Marci. Elképesztő! Na, ha ennyire megy, akkor gyorsan, frissen visszautazunk az időben, mondjuk ezer évet…

– Ne, tanár úr, ne már! – nyögtek fel többen. – Ne rögtön az első órán!

– De – bólintott Zólyom. – Történelem faktosnak ez semmi. Gyerünk! Itália, a Mediciek és a Borgiák előtt ezer évvel. Kerekítünk időszámításunk után 500-ra. Abból lecsípünk közel negyed évszázadot, akkor hová érkezünk?

– Róma bukásához – felelte egy lány az első padból. – 476, az ókor vége.

– Míra ébren van, ennek örülök. Ekkor a kereszténység már államvallás, a birodalom kettészakadt, de a végső döfést mégsem a vallási viták hozták Rómának. Hanem? Csak úgy heccből dőlt a kardjába? Réka? Nem? Túl korán van így fél tizenkettőkor?

– Hát, tanár úr… mikor vettük azt már!

– Ezt mondd a rómaiaknak, csillagom, ők aztán tényleg régen voltak, mégis itt faggatlak róluk a huszonegyedik században.

– De hisz senki sem kényszeríti erre, tanár úr.

Kíváncsian felpillantottam a szemüveges, negyvenes pasira, aki a homlokát masszírozta, amíg nevetés söpört végig a csoporton.

– Lehet róla szó, hogy még ma átlássuk Itália sorsát? – sóhajtott. – Gyerünk, ébredjünk már fel a nyári álomból! Bobó, tedd el azt a rohadt atlaszt. Ki verte meg a rómaiakat? Kik özönlötték el Európát az ötödik században, miért kellett megerősíteni a védelmi rendszert, a limest? – Már le-föl járkált a padok között, nekem meg furcsa sejtés fészkelte be magát az agyamba. Széles vigyorral pattintottam fel az eddigi legnagyobb mandulát, és kihalásztam belőle a termést. – Gyerünk, agyatlanok! Kik alapítottak királyságokat ebben a korban kontinens-szerte? Nem puskázol a füzetből!

Elöl rácsapott valaki a padjára. – Ú, volt valami a franciákkal! Tudom már, a franciák, Nagy Károly, na, ő volt ott a legnagyobb menő, belőle lett császár, nem?

– Frankok, Marci, frankok – mormolta Zólyom. – És ők honnan jöttek? Csak úgy előbukkantak a földből? Valaki? Talán az új kolléga ki tud segíteni bennünket, már ha befejezte a rágcsálást mára.

Visszacsúsztattam a regényt és a késemet a padba. Zólyom zsebre tett kézzel lépett elém. Ritkás, vékonyszálú haja a homlokába hullott, ahogy rám szegezte figyelő, zöldesbarnás tekintetét a kopott szárú szemüvege mögül:

– Most volt tíz perc szüneted az uzsonnára.

– Sajnálom, megéheztem.

– Egy kilométerre elhallatszik, hogy eszel! – meredt rám. – Ha már lázadunk, azt illik okosan csinálni. Tedd el nagyon mélyre a táskádba azt a kést, fiacskám, és akkor nem lesz belőle szaktanári figyelmeztetés.

Nem feleltem, nem mozdultam.

– Nem hozod be ebbe az iskolába még egyszer – sziszegte. – Értve vagyok?

– Akkor kénytelen leszek valami más eszközzel megtörni a mandulákat, ami sokkal nagyobb zajjal jár, tanár úr.

Végleg eltűnt a jókedve. Álltam az egyre feszültebb tekintetét.

– Szóval, kik jöttek az első évezred második felében Európába? – kérdezte. – Biztos vagyok benne, hogy aki a háború és az erőszak egyik ősi jelképét tetováltatta a jobb vállára, tisztában van a jel eredetével és annak a bizonyos népcsoportnak a kultúrájával.

A tökömet. Felgyorsult a szívverésem, amíg némán farkasszemet néztünk. Fél perc alatt megunta, elégedetten fordult vissza a táblához. Megköszörültem a torkomat:

– Barbár törzsek, akik a nagy germán népvándorláskor jöttek.

– Basszus, tényleg! – kiáltott fel Marci és Réka.

– Szászok, angolok, frankok, jüttök, vandálok – soroltam. – Északi germánok vagy normannok. A Kárpát-medencében a magyarok és az avarok előtt gepidák és longobárdok éltek, de a honfoglalás idejében nem létezett itt erős államalakulat. Itália felett a gótok vették át az uralmat.

Visszahúztam a térdemre a regényt, és halkan lapoztam benne.

– Nocsak – felelte Zólyom szárazon. – Kenjük-vágjuk a barbárok történelmét?

– Nekünk ezt illik tudni.

Marci felnevetett a sarokból. – Hát, nem t’om, én nem úgy születtem, hogy belém volt kódolva ez az infó.

– A pogányok se úgy születnek.

Mikko most röhögne fel úgy, ahogy egy ló szokott nyeríteni. Szinte hallottam a fejemben a fejhangú nevetőgörcsét, ami általában átterjed rám is – elvigyorodtam.

– Mert te… pogány… vagy? – kuncogott egy lány mögöttem.

– Attól függ.

– Mitől?

Hátrafordulva rámosolyogtam. – Attól, aki kérdezi.

– Fejezzük be az olyan szavakkal való dobálózást, amikről fogalmunk sincs, világos? – mordult fel Zólyom. – Kinyitni a füzetet, ébresztő! Vissza Itáliához.

Nyitottam volna szívesen, de feleslegesen nem jegyzetelek, ami úgy szúrta Zólyom szemét, mintha a késemmel böködtem volna a retináját. Meg akartam kérdezni tőle, hogyha a pogány szóról halvány gőzünk sincs, akkor miért van benne a tananyagban, de már így is izzadságcseppeket szúrtam ki a homlokán, ami az elfojtott stressz egyik leggyakoribb tünete.

A hátamban és az oldalamban éreztem a faktos társaim tekintetét, ritkán néztem fel a könyvemből, de elkaptam pár oldalpillantást – a legtöbben gyorsan eljutottak a Király Vali-féle összezavarodott reakcióig, de Bobó például, a fürtös fejű, nagydarab gyerek duplaóra végére ott tartott, hogy kipécézett magának. Az ilyesmit a tartásból, a nyakizmok feszességéből és az állkapocs szorításából simán felismeri az ember.

Aztán utolsó órában kiderült, hogy nem Bobó nézett ki magának, illetve nem csak ő. A szünetben a többiekkel együtt bevonultam az öltözőbe, ahol a levegő az izzadságszag és dezodorillat elegyétől volt terhes. Gyorsan lehámoztam magamról a fekete trikót.

– Szóval, Norbi…

A langaléta, vékony srác lehajította a cuccát közvetlenül mellém. Gábor, illetve Gabesz volt, aki késett biológiáról. Megszabadult a pólójától, majd látványos mozdulattal a földre dobta. Két függőt hordott a nyakában, és most, hogy előrehajolt kifűzni a cipőjét, mindkettő szabadon himbálózott a levegőben: egy átlyukasztott érme, és egy fekete, műanyag rózsafüzér.

– Mióta gyúrsz, mi? – vigyorgott rám.

Elmosolyodtam. – Négy éve.

– Ejha! Az nem pite. Hallod, Bobó, elmehetsz a búsba ezek után, itt az osztály szuperharcosa.

– Ja – jött az egyetértő morgás a sarokból.

Gabesz leült mellém.

– Láttam, hogy még nincs meg a helyed a teremben – hajolt közel. – Megoldjuk. Kökényesi Lilla kisasszony visszaszáműződik a régi helyére, újra Petié lesz az ablak, mi meg csúszunk vele együtt. Mellettem lesz egy hely, kizárólag számodra fenntartva. Adod?

Nem tudtam visszafogni a vigyort. – Zsír, nekem jó.

Csöngetéskor kimentünk a suli hátsó udvarára öt kör futásra meg egy laza kosármeccsre. A tornatanár, Vass művész úr – a srácok így hívták – elégedetten mért végig, amikor bemutatkoztam neki. Beosztott minket két csapatba, és csak annyit mondott: „Isten hírével!” Ott hagyott minket kint az udvaron.

– A lányokhoz megy – passzolta nekem a labdát Marci.

– Ja, megy a lányokhoz a vén kujon – vigyorgott Peti. – Bent röpiznek a teremben.

– Akkor mindig külön vagyunk? Nincs vegyes tesióra?

– Szeretnéd, mi, Norbi? – röhögött a betonpálya túloldaláról Gabesz. – Mutassam meg, merre van a női öltöző? Van egy rés az ajtóban, hallod… Tökéletes a látószög, pont a fenekükre esik.

Három passz múlva megszületett az első kosár.

– Dolgozni kellene azon a résen, ki lehet tágítani, csak egy éles kés kell hozzá – kiáltott Peti.

– Tágítanád, mi, szépfiú? – nevetett Gabesz. – De tényleg… Én már láttam Lilla fenekét, nem is egyszer. Meg Míráét.

– Míra fenekét nem láthattad, Szilvi feneke mindig eltakarja jobb oldalról.

– Miii van, Ákos? Te gazember!

Igyekeztem megjegyezni a srácok nevét, csak hogy tudjam, a tesztoszteronbázis hányad részének kezd el tikkelni a szeme, ha bekerülök a látótérbe. Bobó megállt mellettem egy kelleténél erősebb passz után, és összevont szemöldökkel bámult rám:

– Ugye vágod, hogy az csak az újoncok szerencséje, hogy Zólyom nem vésett be egy szaktanárit a késed miatt? – Közelebb lépett. – Mi volt az a pogányos műsor?

– Szevasz, Tyr. Kösz, hogy benézel.

– Mi? Ezt nekem mondtad?

Megcsóváltam a fejem.

Peti felénk kiáltott. – Mit romantikáztok ott, meccs van, girnyók!

– Na, jó, figyelj, most akkor ennek a valláshoz van köze? Ez a pogányság dolog… mi akar lenni?

Fél szemmel felpillantottam az égre. – Az életem.

Máris indultam Peti után, kaptam is egy passzt, amiből kosarat tudtam dobni. Ahogy összeszedtem a labdát, a szemem sarkából kiszúrtam, hogy Bobó körkörös kézmozdulatot tesz a feje mellett – amit a bekattantakra szoktak használni. Felém bökött a fejével, és oda se kellett néznem, hogy tudjam, a szemkontaktus másik végén Gabesz volt.

Magamban mosolyogtam. – Már kezdtem aggódni.

Nyírő Gabesz megpróbálta a tudtomra adni, hogy ő van a pozícióban az osztályban (ki tudja, talán még az évfolyamon is), és úgy volt vele, az lesz a legtutibb hozzáállás, ha jó közel tart magához. A menzán is majd’ leesett a székről, úgy integetett nekem, miután megkaptam a kajámat: hát hova máshova ülnék, ha nem az ő asztalukhoz? Kellemes társaság volt az a pár srác, akikkel körülvette magát: Bobó, aki csak mormogni tudott, Peti a béna, perverz vicceivel, meg csapódott hozzánk egy gyerek a tizenegyedikesek közül is, aki húsz percen keresztül némán bámulta a tetovált karjaimat.

Azzal váltunk el egymástól, hogy felvesznek az osztály Facebook-csoportjába – hivatalosan is beavatnak a 12. c-be, és mikor hazafelé döcögtem a buszon, meg is kaptam az értesítést: én lettem a huszonötödik csoporttag. Vörös tanárnőt nem engedték be, amin jót vigyorogtam.

Sose jártam busszal suliba azelőtt. Az exsulim negyedóra sétára volt, megoldottam három és fél éven át, de ez a kertvárosi gimi messzebb esett a város keleti lakórészétől. Dugig volt a busz csevegő diákokkal, ülőhely se akadt – így bárki megnézhette magának a nagydarab, izmos, agyontetovált, felkötött hajú srácot, aki épp elindítja a telefonjáról a zenét ott, ahol a kora reggeli járaton megállította. Egy kapaszkodónak döntve a homlokomat lehunytam a szemem; megpróbáltam kizárni a zsivajt és a lányok harsány kacaját.

Nem szoktam ilyen korán hazamenni, főleg meló előtt, de belém mart a bűntudat, hogy kora reggel csak úgy leléptem anyától, aki betegszabadságon van otthon. Nem tudok örökké elfutni előle, beszélni akar majd velem. Ezerszer inkább ő, mint apa.

Jó nagyot ugratott a busz egy kátyúnál, mire felnéztem – és így rögtön szembe találtam magam egy tűéles, vizsgálódó tekintettel: ugyanaz a lány volt, aki reggel megkérdezte az egész osztály előtt, hogy másnapos vagyok-e. A busz elején kapaszkodott két barátnője társaságában, akik épp felnevettek valamin, de az ő arca meg se rezzent, nem is pislogott. Csak meredt rám. Fogalmam sem volt, mit akar. Nézzek félre? Menjek oda? Gyulladjak meg a gyanakvó tekintete alatt?

A busz megoldotta a dolgot: a következő megállóban nagyot fékezett, és a lány végre elfordította a tekintetét, mert a barátnői leszállni készültek.

– De gyere már! Mit csinálsz? – hallottam ki két dal között.

– Maradok még – olvastam le a szájáról. – Majd írok Messengeren. Csáó!

A lányok leszálltak egy idős párral meg egy kisgyerekes anyukával együtt, két utas felszállt, aztán rángatózva újra elindult a busz. A lány pedig elindult felém. Úgy tettem, mintha nagyon lefoglalna, hogy melyik Kaizers Orchestra-dalt válasszam ki a listámról, ő meg két pillanaton belül átfurakodta magát a fellazult tömegen, és itt termett mellettem. Megnézte magának, mit hallgatok, szóval inkább kivettem a fülhallgatót.

– Százhetven? Az meg miféle dalcím?

– Ett hundre sytti.

Kérdőn felvonta a szemöldökét. Külön életet élt az a vékony, barna szemöldök.

– Százhetven, norvégul – magyaráztam. – Egy százhetvenes jelzésű katonáról szól, aki önkéntesnek jelentkezett, és otthon kellett hagynia a családját.

Lenge, lila színű blúz volt rajta, meg fekete szoknya. Halványkék volt az a szem, ami annyira éberen pásztázott, a haja pedig dús és sötétbarna, akár a jó minőségű termőföld, amibe szívesen belemarkol az ember – de ennek a lánynak a hajába csak jobboldalt lehetett volna belemarkolni, ahol előrebuktak az állát súroló, egyenes tincsei. Baloldalt rövidebben hordta a haját, így kikandikált a hópehely alakú fülbevaló a fülcimpáján.

– Tudsz norvégul?

– Egy kicsit.

Óriásit fékezett a busz. Csikorgott benne minden. A lány villámgyorsan megkapaszkodott, de amikor kinyújtottam érte a kezem, kiegyenesítette a hátát, és hátrált, amennyire csak tudott. Összeszedte magát, de már mindegy volt: tudtam, hogy fél tőlem. Egyenesen a szemembe nézett, amikor újra kinyitotta a száját:

– Tudom, hogy miért rúgtak ki a belvárosi suliból. Tudom, mit csináltál. Az unokatesóm barátja odajárt az évfolyamodra, tavasszal ballagott.

Egy rövid pillanatig nem tudtam, mit feleljek.

– De jó neki.

Összehúzta a szemét. – El fogom mondani a többieknek. Joguk van tudni, hogy kivel kell lehúzniuk az utolsó évüket a gimiben, nem gondolod? A legszebb évüket.

Megvakartam az orromat, és elővettem a lehető legüdébb mosolyomat.

– A te döntésed… Hogy is hívnak?

– Farkas Míra.

Egy apró idegszál nekiállt rángatózni a vállamban. Kinéztem az ablakon – közeledett a megállóm.

– Figyelj, kedves Míra – hajoltam közel hozzá, mire tágra nyílt a szeme –, biztos vagyok benne, hogy alaposan mérlegelni fogod a dolgokat, aztán pedig a legjobb belátásod szerint döntesz. Holnap találkozunk!

Kinyílt a hátsó ajtó, miután megállt az öbölben a busz.

– Ez most fenyegetés volt?

Visszanéztem. Túlságosan kihúzta magát, állta a tekintetemet – kemény csaj akart lenni, bár nem jött össze az alakítás.

Nem mondtam neki semmit. Leszálltam, és még sokáig néztem a busz után, amikor szisszenve elhúzott. Egészen halványan éreztem valami természetes illat lenyomatát, virágos aromával vegyülve. Negyvenöt perc röplabda és némi parfüm elegye ragadt az orromban.

Szeptember 3. csütörtök

21:02

Úgyse hisz nekem. Hát ezt így lehet, hogy megszívtam.

21:13

Matekra kellene tanulnom, de azon kattogok, mikor fog elszállni az agya a suliban. Hihetetlen. Miért nem a dések kapták meg?

Kettő

Álmodtál mostanában olyasmit, hogy a magyar

haverod el fogja veszíteni a keddjét?

Hazafelé ballagás közben megnyitottam a Skype-ot. Persze, hogy Mikko nem volt online, Facebookon sem. Nem hallottam róla vagy egy hete, valószínűleg megint elhúzott valahová az emberi civilizációtól legalább ötven kilométerre. Irigyeltem azt a finn tökfejet, ott náluk csak kiteszi az ember a lábát a ház ajtaján, és máris ott húzódik egy tórendszer vagy egy megyényi rengeteg, amiben el lehet tévedni. „El kell tévedni, ember, napi szinten el kell tévedni.” Ezt hajtogatja állandóan. Odaírtam neki még valamit:

Azért majd adj valami életjelet. Ne csak

Odinnal dumálj, tökfej.

Beértem az utcánkba. A házunkkal szemközti telek mellett egy kisebb parkban fiatal lányok hintáztak a játszótéren. Az egyik kedvenc edzőhelyem volt a placc. Akadt ott olyan magasságú elem, amit pazarul ki lehet használni – leginkább sötétedés után, amikor nem bámészkodnak sokan.

A bejárati ajtónk egyik sarkába kívülről és belülről is belekarcoltam a késemmel a védelem rúnáját, ahogy a szobaajtómra Tyr jelét. Amikor anya meglátta, szórakozottan legyintett, apám pedig elfehéredve vette tudomásul, hogy végérvényesen menthetetlen vagyok. Minden egyes alkalommal, amikor benyitok a házba, erre a rúnára figyelek.

– Szia, édes kisfiam.

Anya mormolása ütötte meg a fülemet a nappaliból. Ledobtam a cipőmet, behajoltam a konyhai csap alá fél liter vízért, aztán a nappali ajtófélfáját támasztva körülnéztem a káoszban, ami odabent uralkodott. Papírhegyek mindenütt, alátétek, üres teáscsészék, keksz, nápolyi, cigarettásdoboz, laptop, jegyzetfüzetek. Meg Szepes Erika tekintélyes méretű alakja a fotelben, zsebkendőkkel körülvéve, az allergiaszezon közepén.

– Minek dolgozol így? – kérdeztem tőle. – Szabin vagy.

– A parlagfűszezon nem távozik kizárólag az én kedvemért még a következő egy hónapban, szóval teljesen mindegy – válaszolt a laptopnak. – Most beszéltem apáddal, majd beugrik a gyógyszertárba. Kell valami csodafű vagy tea neked, hozzon?

– Nem kell semmi, kösz. Ettél ma már valami értelmeset?

Lecsukta a laptop tetejét, tüsszentett egyet, aztán még egyet, majd orrfújás után rám nézett:

– Tegnap délután felhívott az osztályfőnököd, hogy nem mentél el az évnyitóra. Ami ugyebár az első tanítási nap volt. Norbi…

– Kedd volt, anya. Nyugi, ma már voltam.

Lehunyta a szemét és hátradőlt. Alig kapott levegőt, nagyon piros volt az orra.

– Nem fogod ezt csinálni velem, felejtsd el. Apád bekönyörgött ebbe az iskolába, nem szúrhatod el ezt az esélyt, gyerekem. Nem hagyom. Megígérted nekem azt az érettségit.

– Oké, ez rendben van, de…

– Nincs rendben! – emelte fel a hangját. – Felőlem játszhatod ezt a hülyeséget, amíg csak akarod, de én nem azért szültem egy gyereket, hogy végignézzem, ahogy elcseszi az életét. Kedden is bemész az iskolába, tanulsz, hazajössz, és utána azt csinálsz, amit csak akarsz.

Kiengedtem a hajamat és áttúrtam rajta pótcselekvésként. Hányszor kell ezt még végighallgatnom?

– Tíz év múlva, amikor visszanézel erre az időszakra, nem akarod majd elhinni, hogy mit műveltél tinikorodban – csóválta a fejét. Kikiabálta magát, lecsendesedett. – Nőj már fel, Norbi! Tizenkilenc éves vagy.

– Az előbb azt mondtad, azt csinálhatok, amit akarok, most meg hirtelen fel kellene nőnöm – vágtam vissza vidáman.

Erre elnevette magát és csak a fejét csóválta.

– Omlett jó lesz? – kérdeztem, mire bólintott és újra felnyitotta a laptopját.

Amíg összeütöttem a késői ebédjét, egyfolytában telefonált. Szeretik őt ott a könyvelőirodánál, biztos ezért nem hagyják békén – de inkább arról van szó, hogy imádja a munkáját. Szerelmes a számokba, az adatvezetésbe és a könyvelésbe. Őt és Szepes Barnát egymásnak teremtették, tekintve, hogy apám meg egy banknál van.

Sonkás-sajtos omlettet dobtam össze neki, és úgy voltam vele, kénytelen lesz enni hozzá egy kis paradicsomsalátát is. Tiszta evőeszközöket varázsoltam elő a tálcájára, miközben kinéztem a konyhaablakon – a lányok viháncolva nevettek fel odakint a parkban. De hirtelen megtorpantam.

Kicsúszott a kezemből a villa, a földön landolt. Megakadt a szemem valamin a játszótértől nem messze: furcsa, sötét dzsekis alak támasztotta a tölgyfát a hinták mögött. Innen is láttam, hogy valamit nagyon babrál a kezével, és elöntött az érzés, hogy erre néz – pont ide, egyenesen a konyhaablakra bámul.

Hunyorítottam, és ekkor mintha a szuszt is kipréselték volna belőlem. Földbe gyökerezett a lábam.

– A töködet, Frey!

– Most hozzám beszélsz vagy hozzájuk?

Anya hangját szinte eltompította a fülemben zúgó vér, ami fél másodpercen belül törzsi dobok ritmusát verte a halántékomnál. Ismertem azt a sötét hajat, az elöl égnek álló, minden bizonnyal bezselézett sérót, a megjátszott laza tartást. Azt is tudtam, mivel szórakozik: dohányt teker a cigipapírba.

Ezer kérdés cikázott át az agyamon, amíg az idegszál elkezdett rángani a jobb vállamban. Mióta figyel? Követett? Egyedül van? Rohamtámadást indított ellenem a memóriám, áradtak az emlékek, szinte kristálytisztán hallottam a hangját… „Gyerünk, Szepi, meg tudod csinálni!”

Ökölbe szorult a kezem. Lepillantottam a bal csuklómra, ahol egy rúna feketéllett a bőrömön: vastagszárú, felfelé mutató nyíl. Csak egy mély levegő kellett, hogy összekaparjam magam. Visszanéztem a tölgyre – az árny tapodtat sem mozdult. Rám várt.

Felkaptam a tálcát, a nappaliban kivettem anya kezéből a dossziét, és az orra elé toltam az omlettet. Haragosan akart nézni rám, de nem tudta elrejteni a mosolyát.

– Jól van. Leigazolom a tegnapot neked.

– Ez nem üzlet, anya. Csak ebéd.

Jóízűen nekilátott. – Jövő kedden nem igazolok le semmit. Csak hat órád van, kibírod.

Csakhogy ez nem így működik – de ebbe most nem volt időm belemenni. Villámgyorsan főztem egy adag kávét, feketén lehúztam, és máris előkerítettem a bakancsomat.

– Hova mész már megint, te gyerek?

– Őryékhez.

– Már most? – kiáltott eldugult orral. – És tanulni mikor fogsz? Norbi!

Megrezzent a telefonom, épp, mikor a vállamra vettem a motyómat. Nem akartam elhinni: Mikko volt. Vagy háromszor futottam át a legjobb barátom angol szavait:

Álmodtam rólad az este. Északi úton indultál

el, veszélyes úton. Meztelenül. Csak tudj

róla.

Egyre jobban kalimpált a szívem. Ezerfélét tudtam volna visszaírni neki, de zsebre vágtam a mobilt.

– Norbi! Miért csinálod ezt velem? És mégis hánykor jössz?

– Majd egyszer, szia!

– De Norbi! Az isten áldjon már meg, fiam!

Csattant mögöttem a bejárati ajtó. Elindultam arra, amerre reggel is, de a buszmegálló után nem északnak fordultam, mint mindennap, amikor melóba megyek. Tudni akartam, mennyire kitartó az árny, és eszem ágában sem volt magammal vinni őt Őryékhez: összevissza tekeregtem a belváros felé tartó utcák és a főút között. Próbáltam lekötni magam a délutáni forgalommal, a járókelők és az autósok arcát figyelve – felcsillant vagy tágra nyílt a szemük, megcsóválták a fejüket, de a legtöbben csak megbámultak.

Egyre jobban szedtem a lábam, a zakatoló szívverésem diktálta a tempót, és miután eljöttem a kutyafuttató mellett, egyenesen átszaladtam a körforgalom zebráján – tülköltek is rám, mint a huzat, és ekkor visszanéztem. Átslisszant velem együtt, azért volt olyan hosszú a kürt. Végig a sarkamban volt, most pedig, hogy mindketten átértünk, rám villantotta a vigyorát és áttúrt zselétől tocsogó haján.

– Nicsak, ki van itt!

Pásztor Dani felzárkózott mellém, ahogy visszakanyarodtam a főút felé. Tudni akartam, mihez kezd itt, a központi buszmegállótól egy sarokra, nyilvános helyen. Sovány volt, fél fejjel alacsonyabb nálam, vékony, csontos ujjakkal emelte a szájához a cigit, amiből hosszan szívott. A szemem sarkából láttam, mennyire remeg a keze.

– Szóval az a helyzet, hogy… Figyelj, figyelj! Azt csicseregték a madárkák, hogy Szepit felvették egy új suliba. Hogy mekkorát néztem! Nem is akármilyen suliba! – Ide-oda ugrált az izgága, magas hangja, amitől feláll a szőr a hátamon. – A hatosztályos kertvárosi gimibe, a büdös életbe! Az előkelő hely, Szepi, elit gimi!

A diákoktól lármás buszmegálló után a macskaköves tér felé vettem az irányt.

– Magam alá csinálok, Szepi, te megint iskolába jársz! Mi lesz ebből, érettségi?

Rájött a kényszeres nevetőgörcs, nekem meg beleizzadt a tenyerem.

– Na és milyen… Figyelj, figyelj már, olyan régen láttalak. Meg se kérdezed, hogy vagyok?

– Elmondod te azt magadtól is – mormoltam.

Erre olyan örömujjongásban tört ki, amitől visszhangzott a fél utca. Rám akaszkodott mindkét kezével: éreztem, hogy reszket minden tagja, szinte hallottam a zörgő csontjait. A szájából kilógó cigivel egyenesen a szemembe füstölt.

– Hallod, úgy hiányoztál!

– Nem Pesten kellene lenned az egyetemen?

– Jaj, Szepi, Szepikém! – megreszketett a szája vigyorgás közben. – Miket nem mondasz. Nem baj, figyelj, elmagyarázom, hogy mennek a dolgok a nagyfiúk világában, jó? Szóval, a felsőoktatás úgy működik, hogy az első héten még csak tárgyfelvétel van. Nincsenek órák. Tudod követni?

Belevájt a karomba a körmeivel, úgy csimpaszkodott rám. Megpróbált lehúzni a súlyával, de megvetettem a lábam és megtámaszkodtam a pizzéria falánál. Páran ránk pillantottak, de rögtön félre is néztek.

– Mit akarsz, Dani? – préseltem ki a fogam közt.

Nem akartam ránézni, de az arcomba mászott. Senkinek sem kívánnám olyan közelről azt a látványt: a bizarr mélybarna tekintetet, ami olyan, mint egy kicselezhetetlen mágnes.

– Úgy hiányoztál nekem! – suttogta.

A bagója bűze mellett hirtelen megéreztem a forróságát is: addig tolta az arcát a képembe, amíg meg nem égetett az állkapcsomon, mire felszisszenve fél pillanat alatt leráztam magamról. Persze csak alattomos vigyort kaptam cserébe.

– Elmesélek neked valamit, Szepi. Az elmúlt szombat este ott ülök a pesti albérletem lakásavató buliján, pia dögivel, üvölt a zene, a gólyatáboros haverok mind egy helyen, és egy dögös csaj épp a fülembe duruzsol valami eszméletlen szexi témát… És egyszer csak bevillan valami. Így, tcssss, csak úgy csattan az agyamban a gondolat, hogy ez így nem jó. – Megint az arcomba mászott, megrángatott a vállamnál fogva. – Hát mi lesz az én Szepimmel odahaza?

– Szállj le rólam, Dani.

– Nem tudok. Tudod, hogy nem tudok.

Átsuhant az arcán valami vérfagyasztó: eltűnt a vigyor, visszatért a szokásos agybaj és a remegés. Elnyomta a cigit, és rögtön elővett egy újabb tekertet, de nekem közben valami megütötte a fülemet az utca túlsó feléről: füttyszó és hangos kiáltozás.

– Az a nagy büdös helyzet, Szepi…

– Fogd be egy kicsit!

Egy csinos szőke csaj után füttyögtek, de a szöszi azonnal visszafordult, hogy a vigyori pasas után induljon.

– A nénikéd után füttyögess!

– Na, már bókolni se lehet, cicám?

– Mitől vagyok én a cicád, mi?

Dani marha jól szórakozott, de nekem megfeszültek az izmaim, amikor a nő beérte a pasit és sípcsonton rúgta. Ahelyett, hogy fájdalmában a lábához kapott volna, elmarta a szőke karját. Nekiálltak ráncigálni egymást. A járókelőknek elállt a lélegzete, főleg a csaj színes káromkodáskészletétől.

– Jaj, imádjuk ezt az érzést, ugye? – vihogott Dani.

– Fogd már be!

Megindultam feléjük, de Dani újra rám csimpaszkodott. A nő ekkor belekönyökölt a pasi gyomrába, mire az kétrét görnyedt, kicsúszott egy csomó boríték a kezéből, amit addig szorongatott, és mindenféle lotyónak elmondta a szőkét.

– Tudod, az érzést, amikor bekúszik a bizonytalanság – Dani már nem nevetett, a fülembe sziszegett. – Jól ismerjük, ugye, Szepi? Mit csinál a csávó, mi a következő húzása? Visszaüt? A csaj agyát majd’ kisüti az ideg, ide érezni, nem?

Visszafojtott lélegzettel vártam, hogy a szöszi végre elsiessen; a közelükben mindenki csak állt és bámult.

– Bökd már ki, mit akarsz, Dani! – néztem egyenesen az eszelős barna szempárba.

Elégedetten vigyorgott, és meg-megrándult az arca, ahogy csillogó szemmel nézett rám.

– Imiről van szó, Szepi. Dumáltunk egy kicsit. Igaz, hogy csúnya sebe maradt, de jobb formában van, mint valaha. Még mindig dühös rád. Ha tudnád, mekkora mázlid van, hogy ő is Pesten van már – sziszegett. – Mert ha egész véletlenül beléd futna, mondjuk, amikor hétvégén hazajön, és egyszer kicsit többet iszik a bárban… Nem lennék a helyedben.

Elnyomta a cigijét a pizzéria falán, aztán elballagott a buszmegálló irányába. Még nem igazán józanodtam ki az előadásából, de egy női sikolyra azért már magamhoz tértem.

– Állítsd már le magad! – három lépés múlva már ott is termettem a pasi oldalán.

– Mit akarsz, mi bajod? Én állítsam le magam?! És ez a kis ribi itt mi a…

Kicsit erősebbet taszítottam a vállán, amikor szétválasztottam őket. Rögtön fel is tartottam a kezem:

– Nyugi, nyugi! Csak álljunk le szépen, jó?

Próbáltam úgy nézni a csajra, hogy felfogja, el kellene tűnnie, de nagyon fel volt húzva.

– Mit lökdösöl, mi? – röhögött a csávó. – Jöttél hősködni, kisapám?

– Szerintem nem ártana, ha befejeznénk ezt a műsort itt.

– Fel foglak jelenteni, te szemét! – A csaj hirtelen a pasi arcába kapott a körmeivel.

Vissza kellett fognom a csávót, nem volt választásom. A táskabutik bejáratához préseltem, de úgy ficánkolt, hogy lecsúszott a kezem a válláról, és ő ki is használta a pillanatot: azon nyomban éreztem a jobb öklét, ott, ahol Dani cigije megégetett. Az ütés erejétől elharaptam a számat, lüktető fájdalom hasított belém. Kiáltásokat hallottam a környékről, de ökölbe szorítottam a kezem és megragadtam a pasit a pólójánál: tágra nyílt a szeme, tudta, mi következik. De nem húztam be neki, csak a jobb karját kaptam el és gyorsan hátracsavartam.

– Menj az anyádba, te gyökér! – nyögött fel. – Engedj el!

– Ha elhúzol, nincs harag, oké?

– Hagyj már, baromarc!

Elengedtem. Felszedte a koszos borítékjait a földről, aztán felszívódott a legközelebbi sarkon túl. A közönségünk már nem ácsorgott kíváncsian, mentek tovább a dolgukra, én meg mély levegővel lenyugtattam a szívverésemet, és letöröltem a vért a szám széléről.

– Nem kellett volna…

Felnevettem, amikor ránéztem a szőkére. – Persze, hogy nem kellett volna. Jól vagy?

Megviselte a dolog; az adrenalin hideg verejtéket és reszkető tagokat hagyott maga után. Ismerősnek tűnt. Közelebb léptem hozzá, de erre összerándult.

– Merre mész? Elkísérjelek?

– Dehogy. Én… nem kellett volna. Megyek is.

– Szívesen elkísérlek, tényleg!

Hevesen megrázta a fejét, és ekkor észrevettem azt a futó pillantást, amit már olyan sokszor láttam: villámgyors felmérés az összefogott hajamtól a tetoválásaimon át egészen a bakancsom orráig. Hagytam, hadd menjen. De aztán beugrott valami.

– Várj! Te nem a Szederben dolgozol?

– De igen – vissza se nézett, meggyorsította a lépteit.

Mélyet szippantottam a kicsit fémes ízű, kora őszi, meleg levegőből. Még a hátamban éreztem a járókelők tekintetét, de nem izgatott; az járt a fejemben, amit Dani szemében láttam nem egészen öt perccel ezelőtt. Meg az, hogy a csajszi talán épségben hazaér reszkető lábakon. És az, hogy legszívesebben edzettem volna egy kiadósat.

Újra a vállamra vettem a pizzéria előtt hagyott motyómat, és zenét kerestem a fülembe. Woodkidet indítottam el a telefonomról a tempós séta mellé, a Run Boy Run pergő dobja vezetett át a belvároson, a szokásos figyelő tekintetek sokaságában.

***

Robibá még akkor sem kérdezett semmit az arcomról, amikor már kiértünk a terepjáróval az Őry-birtokra, a szülei házához, ami a város északnyugati határában terült el. Befogta Ádit és Csongort is a főzdéből – ha a főnök izgatott-aggodalmas hangon azt hajtogatja, hogy nincs mese, le kell szedni a Nérót, akkor le kell szedni a Nérót.

Az enyhén lankás birtokon harminchárom sornyi szőlő kapaszkodott fel, langyos szeptemberi napfényben fürdőzve – bezzeg alig egy hónapja még árnyékban is negyven fokot mértünk, amikor a hőhullám szétaszalta Őry nagyi kedvenc zöldségpalántáit a teraszos ház konyhakertjében. Ahogy kipakoltuk a pincéből a darálót és a prést, a hangzavarra pillanatokon belül előkerült Anna néni, Robibá édesanyja; már messziről felismertem a hangját.

– Dologra, Norbi fiam, mert ha elkezdi ránk tukmálni a túrós pogácsáját, reggelig itt lesztek – mormolta Robibá, aztán Ádiék után kiáltott. – Mind a tizenkét sor kell! Meglátjátok, az idei vörös százszor jobb lesz, mint a tavalyi.

Csongorék a közelebbi szélről kezdték, de én felcaplattam a domb legtetejére, ahol karók jelezték egy sor végét. Ledobtam az összes vödröt, és jó mélyet szívtam a tiszta levegőből. A főút zaja is alig ért el idáig, nemhogy a srácok hangja. A birtokon túl még több föld terült el, sok szőlőt telepítettek errefelé a gazdák, egészen az erdő széléig: a magasra nyúló tölgyek zöldje elhomályosult a távolban, beleveszett a látóhatárba nyugat felől. Ezt az átható földillatot, az érett szőlőre lecsapó méhek döngicsélését és a horizontig nyúló erdő látványát – ezt kellene itt hagynom apa szerint. Csakhogy volt itt egy karó, pontosan jobbról a kilencedik sorban, ahová belevéstem a védelem rúnáját, és ha apám jobban ismerne, tudná, hogy nem fogok megválni egy olyan helytől, ahol otthagytam azt a jelet.

Pár órán belül már javában préseltünk, és csak onnan tudtam, hogy elmúlt este hat, amikor a hold cingár alakja felderengett a lemenő nap fényében. Csongor már húzta a száját a túlóra miatt, mire Robibá egy korty frissen kisajtolt must után mormogott kettőt:

– Jól van, még egy óra, és mehettek. Hazaviszitek hozzánk a tragacsot, én itt maradok. Holnap meg elég, ha tízre jöttök a főzdébe, tessék, jó atyátok vagyok, nem?

– Oké, főnök – röhögött Csongor.

– Holnap háromra ott leszek én is – kiáltottam vissza a pincéből. – Jó lesz?

– Nem lesz jó, te már csak hétvégén jössz, Norbi fiam.

Megtorpantam az üres öntőedénnyel a kezemben. Ádi váltott le a hordóknál odabent.

– Nem tudod, mit kaptam apádtól a múltkor – nevetett Robibá. – Kérdezd meg Csongort, ő végighallgatta, amikor bejött a múlt héten. Mostantól tanulnod kell, Norbi, mint a kisangyal, ebben egyetértünk Barnával, ha tetszik neked, ha…

– Nem most érettségizek, hanem tavasszal! – meredtem rá. – Ugyan már, Robibá, előttünk a sörfesztivál, itt is rengeteg a meló, ne most akarja…

– Ide figyelj, a te korodban ugyanilyen voltam, és már ezer bajt hozott rám a kemény fejem! Apádnak már így is megígértem, hogy nem jössz ide ki többet, csak a főzdébe. Úgy bizony. Ne nézz így rám. Tudod, mi lesz, mielőtt hazaindultok? Itt szépen lefürdesz és ruhát váltasz, biztos van valami abban a mindent elnyelő táskádban… Vidd ezt is, Ádi!

– Micsoda? Ne már, Robibá!

Ádi átvett egy teli vödör mustot, és elszlalomozott vele mellettem. Alig hittem a fülemnek.

A főnök kiegyenesedett és megropogtatta a csigolyáit. Pont a jobb válla fölött bukott le a mélynarancs napkorong a domb mögött. Mélyet sóhajtva csóválta meg a fejét:

– Ha apád meglátja, hogy tocsogsz a mustban, fiam… A körmeidet is kipucolod, különben lőttek a jó kapcsolatomnak a bankban.

Ez jobban megfacsarta a szívemet, mint hittem; csak meredtem a présből folydogáló mályvaszínű szőlőlére. Robibá rávert a vállamra.

– Ugyan már, nehogy ennyire a szívedre vedd! Rendesen tanulj nekem, Norbi! – nézett mélyen a szemembe. – Mindketten tudjuk, micsoda történelemszakértő lennél, vagy valami hasonló, na, tudod… Egy csinos papírral a zsebedben meg aztán odamész az Unión belül vagy kívül, ahová csak akarsz. És viszed Őry bátyád sörének hírét a nagyvilágban, megértetted?

Megpróbáltam összekaparni magam. – De ha hétvégén itt is szükség lenne rám, bármikor kicsempészem magam, Robibá. Érti.

Harsányan felnevetett, a hangja betöltötte a környéket. – Azért még nincs vége mára a bulinak, fiacskám! – bökött a pince felé, mire húztam is vissza a srácok után.

Teljesítettem minden utasítását, a fürdőszobában lesikáltam magamról a sötétpiros szőlő levét: mintha csak felvizezett vért nyelt volna el a lefolyó, amit minél hosszabban bámultam, annál jobban lüktetett az elharapott számban a seb, meg az égésfolt az állkapcsomon. Azt is tudtam, hogy holnap reggel nyolcig, becsöngetésig nem igazán fog eltűnni a duzzanat.

Anna néni nem engedett el túrós pogácsa nélkül, de végül fél nyolc körül, a homályos szürkületben visszaértünk, hogy letegyük a terepjárót Őryék házánál. Csongor gyorsan elhúzott, Ádi meg felajánlotta, hogy hazadob, és már nyitottam a Toyotája ajtaját. De ekkor felkaptam a fejem egy kiáltásra. Odaföntről jött, a házból.

– Norbi, hé! Várj, gyere fel egy kicsit! Norbi!

– Hallom, Bogi. Mit kiabálsz onnan föntről? Miért nem vagy még ágyban?

Alig bírtam ki röhögés nélkül a felháborodott arcát látva. Mézszőke haja függönyként omlott le az arca körül, ahogy kihajolt az emeletről a szobája kitárt ablakán.

– Menj a fenébe… Nyomi Szepes! – Kinyújtotta a nyelvét rám, amin jót nevettem. – Jó, majd megvárom, amíg a tesóm hazaér úgy egy hónap múlva, addig meg nem lesz normális kép a gépen, oké!

Intettem Ádinak, hogy menjen nélkülem, aztán elindultam a bejárati ajtó felé. – Nyomi Szepes… Beütötted a fejecskédet, Boglárka? – Kinyílt az ajtó, és szembe találtam magam Őry Robibá feleségével. – Akarom mondani…

– Valami tényleg nincs rendben ennek a lánynak a fejével – tárta szélesre az ajtót Ildi. – Randija volt. Azóta olyan… fura. Érted.

– Ja, akkor minden világos.

– Kérsz vacsit, Norbi? Boginak is kint hagytam. Majd elpakoltok magatok után, muszáj ejtőznöm egyet a sorozatom közben. Hosszú nap volt.

Ledobtam a bakancsot, és a lépcső felé indultam.

– Nem, köszönöm. Robibá kint maradt, megvárja, amíg lecsurog a Néró utolsó cseppje.

– Persze hogy megvárja – legyintett Ildi.

Épphogy felértem a legfelső lépcsőfokra, szőke hajzuhatag libbent felém: Bogi szemből támadt, és a lendületétől alig tudott megtorpanni előttem három centivel.

– Jézus! Te már itt is… Jó. Oké. Azért.

Izgatottan csillogott a zöld szeme, és mintha a halvány szeplői is életre keltek volna a szobájából kiszűrődő fényben. Bejött neki a Dropkick Murphys, amit a múlt héten ajánlottam; a Rose Tattoo refrénje üvöltött a szobájából.

– Nyomi Szepes? – kérdeztem, és követtem őt. – Van a motyómban egy vadászkés, amivel fél pillanat alatt ketté tudom vágni a nyelved, kislány. Mit szólsz?

– Jó, jártasd a szádat, ha az esik jól – legyintett. Láttam a mozdulataiban valami túlzott lazaságot. A szobája közepén hirtelen megfordult és könyörögve bámult rám. – De gyógyítsd meg a gépem, lééégyszi! Mi a…

Hozzáért az állkapcsomhoz, mire kikerültem, hogy leüljek a gépe elé.

– Mi a fene van az arcoddal?

– Semmi.

– Már megint mit műveltél? – Szinte énekelt, le-föl csúszkált a hangja. – Most gyógyult be a legutóbbi marhaságod, erre megint hősködtél egy jót, ugye?

– Álljon meg a menet – néztem rá. – Őry Boglárka… te ittál?

Megvonta a vállát. – És akkor mi van?

– Mit ittál? Hol ittad? Mennyit?

– A randimmal – forgatta a szemét. – A Szederben. És ha anyámnak egy szót is mersz szólni, hogy részeg vagyok, akkor… Most mit röhögsz? És csináld már a gépemet, nincs normális hangja vagy képe… valami van vele, na! Norbi már!

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, Bogi, de… te nem vagy részeg. Csak szeretnél az lenni.

Eltátotta a száját, leeresztette a karját. Olyan aranyos volt, ahogy kétségbeesetten nézett rám.

– Hogy mondhatsz ilyet! Én… én életemben először részeg vagyok!

– Hát persze, Bogi. Inkább azt mondd meg, melyik hülyegyerek kért neked piát a Szederben. Mert ott aztán nem adnak kiskorúnak.

– Mondjam meg, kivel randiztam, mi?

Nekitámaszkodott az íróasztalának és lenézett a lakkozott körmeire. Lejjebb halkítottam a zenét a gépén, aztán megnéztem a külső monitor kábeleit, amik a laptopjával voltak összekötve.

– Az eszedbe jutott már, hogy csak meglazultak a kábelek… Igen, csak meglazultak. Bogi, nem igaz, ne csináld ezt velem!

– Whiskyt ittam. Kólával, ha tudni akarod.

Karba tett kézzel hátradőltem a székében. – Whisky-kóla. De veszélyesen élünk, Őry Bogi…

Rácsapott a vállamra. – Fogd már be!

– Csak spicces vagy, két korty víz rendbe hoz. Enned se ártana. Visz a fejed, mi? Hozzak vizet?

– Nem kell, hagyjál!

A szőnyegre bámult. Nincs rosszabb egy sértődékeny nőnél, akiben még dolgozik az alkohol. Ezért felemeltem a lábam, hogy megbökjem a derekát a nagyujjammal. Arrébb csúszott. Én is arrébb csúsztam. Még egyszer megböktem. Megrándult a szája.

– Ajj már! Nem vagy vicces.

– Akkor miért nevetsz, kislány?

Ráharapott az ajkára, de a zöld szemében vidámság táncolt. Beleakadt a szempillájába egy hosszú, mézszőke hajszál, hiába próbálta kisöpörni onnan.

– Parancsoljon, meggyógyítottam a gépét, Boglárka, így már…

– Végzős gyerek. Takács Andris. Biztos tudod, eggyel alattad járt tavaly. Rövid, szőkésbarna hajú, szemüveges.

– Vágom, tudom, kicsoda. Legalább hazakísért a whisky-kóla után?

Beharapott szájjal bólintott a szőnyegének, aztán nagy levegőt vett.

– Csak a csók nem ment az utca sarkán – vakarta meg a fejét. – Illetve jó volt, csak…

– Útban volt a szemüveg? – vigyorodtam el.

Most meg úgy nézett rám, mintha ki akarná tekerni a nyakamat.

– Megmondtam neki, hogy nem lesz második randi, mert én nem tudom komolyan gondolni azt a csókot.

– Szegény gyerek – csóváltam a fejem. – Mit vétett, hogy így elbántál vele?

Még végig se mondtam, megmoccant és fél pillanat alatt az ölemben termett. Elállt a lélegzetem, tágra nyílt szemmel pásztáztam az olyan közeli zöld szemét és a halvány szeplőket.

– Ezt most azért kell, mert kezdek kijózanodni, és úgy már nem tudom… Na, érted.

– Bogi…

– Ne hívj még egyszer kislánynak, Norbi. Tizenhat vagyok.

Halvány gőzöm se volt, mit mondhatnék. Ismerős illata volt, vaníliás öblítőt használ az anyja, és emellett éreztem azt a parfümöt is, amit három hónapja választott ki magának a születésnapjára. Elsöpörtem végre azt a kósza hajszálat az arcából, mire elkezdett ficánkolni az ölemben. Lesütötte a szemét.

– Nem tudok Andrissal randizni, amikor valaki más tetszik – motyogta.

Előrébb csúszott a combomon, miközben a tekintetem a dekoltázsára tévedt, és a fehér melltartópántra, ami kikandikált a felsője alól. Olyan habkönnyű volt a karcsú teste… A szőke haja egészen leomlott a melléig. Mire észrevettem, hogy bámulom, megfogta mindkét kezem, és a derekára csúsztatta őket.

Gyöngéden eltaszítottam magamtól. Ijedten nézett rám.

– Nem nyúlok hozzád egy ujjal se, Őry Bogi.

Egy ideig csak bámult. Majd megvonta a vállát, ahogy lesöpörte onnan a kezem.

– Neked nem is kell.

Mintha a szívem is kihagyott volna egy ütemet: a farmerom gombjához nyúlt, és gyorsan elintézte, aztán a sliccet is. Kicsit remegett a keze, de az arcán elszántság tükröződött, és ekkor már tudtam, hogy kijózanodott. Nem tehettem róla, elámultam azon, amit művelt: azon a bátorságon. A csuklójára fontam az ujjaimat, amikor lejjebb akarta húzni a gatyám korcát. Végre felnézett rám, de már nyoma sem volt félénkségnek vagy ijedelemnek az arcán. Megcirógattam az állát, és megcsókoltam.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy baromi fáradt voltam. Túl hosszúra nyúlt ez a nap, és ennek a csibész angyalkának a közelsége ismerős kényelembe ringatott; amikor lehámozta rólam a pulcsit, nem volt erőm visszatartani. Valahol nem is akartam. Inkább felemeltem őt, hogy lefektessem az ágyára.

Azt mondta, elég lesz felhangosítani a zenét és becsukni az ajtót – az anyja úgyis bealszik a tévé előtt. Két választásom volt: vagy az eszemre hallgatok, és villámgyorsan eltűnök a szobájából, vagy bemagyarázom magamnak, hogy legalább úgy veszíti el a szüzességét, ahogy megérdemelné, nem valami kétbalkezes whisky-kólás észlénnyel, aki rajta fogja kitanulni, merre keresse a csajok gyújtópontjait.

Mire Bogi kikapcsolta a melltartóját, már rég döntöttem. Elcsitítottam az eszemet, és csak rá figyeltem: ahogy az arca és a teste valósággal életre kelt minden apró érintésre. Nem is éreztem már kimerültséget; ez a hamvas lány még egy órácskára felébresztett a hol merész, hol reszketős mozdulataival. Többször is megcsókolta a sebet az állkapcsomon, és amikor halkan könyörögve nyögdécselt a fülembe, már nem is emlékeztem rá, hogy ma fájt valamim.

Csendben vacsoráztunk este fél tízkor odalent a konyhában. Elvarázsoltan evett, nem volt étvágya, úgyhogy inkább magára hagytam a gondolataival. Felvettem a bakancsomat, összeszedtem a motyómat, és már húztam is hazafelé a csillagos, tiszta, koraőszi éjszakában. Megint sikerült elkerülnöm anyát és apát is – már aludtak, mire halkan becsuktam magam mögött a szobaajtót.

Hetek óta nem aludtam olyan jót, mint akkor este. Bár ha jól emlékeztem, álmomban az exosztálytársam, Pásztor Dani alattomosan röhögve nézte végig, ahogy Bogi szobájában koszos víz lep el mindent, és csak úgy szikráztak a monitor szétroncsolt kábelei.

***

Az a túrós pogácsa volt annyira bitang jó, hogy ne tartsam meg magamnak az összeset, szóval szétmorzsoltam a járda füves szegélyén az utolsó darabot, mielőtt átléptem a gimi kovácsoltvas kerítéskapuján. Volt még tíz perc becsöngetésig; a legtöbb diák az udvaron cseverészett, bár amikor elmentem mellettük, intenzív mutogatásversenybe szálltak egymással.

– Norbi!

Elég volt a szemem sarkából odanéznem, hogy felismerjem a felemásra vágott sötétbarna frizurát. Otthagyta a barátnőit, és utánam sietett a főbejárathoz vezető lépcsőn.

– Várj egy kicsit, állj meg!

– Szia, Míra – köszöntöttem, amikor beért. – Mi újság?

– Tudják. – Elállta az utamat, de rögtön el is bizonytalanodott, ahogy meglátta az arcomat.

– Micsoda?

– Csak azt akartam mondani, hogy az osztály tudja. És… nem én voltam. Tudom, hogy ezt most nem fogod elhinni, de azt akartam, hogy tőlem tudd meg. – Elszántan csillant a halványkék szeme. – Gabesz volt.

Nekitámaszkodtam a lépcsőkorlátnak. – Akár tisztázhatnánk is, hogy miről beszélsz.

Összezavarodott. – Arról, hogy… Hogy a volt osztályodban úgy összevertél valakit, hogy… kórházba került. És ezért kirúgtak.

– Értem. Milyen órával kezdünk, nem tudod?

Teljesen kiakadt. Már megint ugyanazt a tünetegyüttest produkálta, mint tegnap a buszon: egyszerre akart marhára kemény lenni, de az állkapcsomra vissza-visszatérő tekintete elárulta.

– Magyarral. De figyelj… Komolyan, istenre esküszöm, hogy nem én mondtam el nekik.

Karba fontam a kezem. – Melyik istenre?

– Mi?

– Sok isten van. Melyikre esküszöl?

– Mit tudom én, csak úgy mondtam. Mert komolyan gondolom.

Ott akartam hagyni, de nem bírtam ki, hogy ne hajoljak a füléhez:

– Akkor esküdözz istenekre, ha nem csak úgy véletlenül veszed a szádra őket!

Felléptem az első lépcsőfokon, de ekkor Míra a karom után nyúlt. Kíváncsian fordultam vissza: fellépett mellém a lépcsőre.

– Nem tudom, mi ez a vudus őrület, amit itt nagy lazasággal előadsz, de attól, hogy te véraláfutásos képpel jössz be már az első héten, mi nyugiban fogunk leérettségizni.

Miután jól megmondta a magáét, feliszkolt a lépcsőn, én meg fülig érő szájjal, kettesével véve a fokokat követtem. Elment a magyar faktosokkal, én meg az osztályterembe lépve nem lepődtem meg azon, hogy senki sem köszön nekem. Megkerestem azt a helyet a hátsó padsorban, ami üresen várt rám Nyírő Gabesz mellett, aki egészen becsöngetésig hátat fordított nekem, dumált és röhögött a srácokkal. Aztán belépett a magyartanár, egy középkorú tanárnő, és mindenki unottan elővette a füzetét. Én meg a könyvemet.

Gabesz hintázott a székén. A hátam mögül, közelről ütötte meg a fülemet a duruzsoló hangja:

– Ha azt mondom neked, hogy Szeder bár…

– Akkor?

Úgy tett, mintha jegyzetelne, de csak firkált a füzetébe.

– Nyáron randiztam az egyik pultos csajszival – mormolta halkan. – Eszembe jutott, hogy mesélt egy kigyúrt, tetovált csávóról, aki ott melózott náluk a bárban, de két hét után kirúgták. Kiderült, hogy a tulaj nem csípi a bajkeverőket, akik kifelejtik az önéletrajzból, hogy a kórházi ágyig tudják verni az arra alkalmas tagokat.

Lapoztam a könyvemben, mire ő is lapozott a füzetében, és tovább firkálgatott.

– Nem érdekelnek a dühkitöréseid, de azért tisztázzunk valamit, te zakkant tündérbogyó. – Még közelebb hajolt a fülemhez. – Tökmindegy, milyen szép szemekkel néztél a dirire vagy az ofőre, én nem rogyok össze a szépséges deltáid láttán, fogtad? Lehúztunk ebben a suliban már három évet, és ha az utolsót veled együtt kell, szarom le, legyen. De ha rajtunk akarod gyakorolni a barbárkodást, azt nem fogom egykönnyen lenyelni, zakkantkám. Vili?

Széles mosollyal néztem rá. – Vili.

Szerintem a tanárnő tényleg elhitte, hogy azért állt be síri csönd a teremben, mert mindenki feszült figyelemmel csüng a szavain.

Szeptember 8. kedd

23:24

Ébren tart egy felfelé mutató nyíl. Csak idő kérdése, és belém fúródik.

23:25

Basszus. Talán nem kellene játszani a tűzzel.

Három

Alkalmazkodom, persze hogy alkalmazkodom. De apa elég nyakatekert helyzetbe hozott azzal, hogy a megszokott melómat lecsökkentette gyakorlatilag… másfél napra, hétvégén. Vasárnap is szívesen elmentem volna Őryékhez a főzdébe, ha ez nem lenne bunkóság mindenki más szemében – így maradt a szokásos hét órai kelés, a reggeli futás, aztán a főzés. Délben pedig fel kellett menekülnöm a szobámba a gombás currymmel, miután anya vérig sértődött azon, hogy mást eszem, mint ők, és egyébként is, minek kelek hajnalban, miért szereltem meg a kamraajtó kilincsét, amikor tanulnom kellene, és miért úgy lélegzem, ahogy vasárnap nem lehet.

Egyik dédnagyanyám számára minden vasárnap olyan jelentőséggel bírt, mintha magát a pápát várták volna ünnepi ebédre – már ha lehet hinni anya sztorijainak. Szerényen élő virágkereskedő felmenőkről mesélt a Viharsarokból, akik a szomszéd kölyköket is szívesen látták vasárnap. Nem került mindennap főtt étel az asztalra, főleg a keményebb teleken, ám a dédnagyanyám – kár, hogy nem ismerhettem, ahogy a nagyszüleimet is alig –, ha vért izzadva is, de a hétvégi családi ebédeket fenségesre összehozta. Egy végigmelózott hét után az Úr napján gyereknevetést akart hallani, és azt, ahogy a rokonok rálicitálnak az előző heti főztjének dicséretére.

Miután megkajáltam a szobámban, elkezdtem felfeszíteni a gitárom nyakára a tegnapi fizetésemből beszerzett friss húrokat, és közben azon merengtem, vajon mit szólna a dédnagyi ahhoz, mi lett a vasárnapból fél évszázaddal később, a családfa lombkoronájának legtetején. A távoli unokatestvérekkel rég elveszett a kapcsolat, a legkisebb unoka, Erika három pizzát rendel a kedvenc helyéről, akinek a fia… Hát, csak simán nem normális.

Megnyitottam a hangoló appot a telefonomról. Mesésen mélyen, puhán duruzsolt az E-hang a legvastagabb húron, pillanatok alatt belőttem. Már majdnem pontosan megvolt az A is, de ekkor meghallottam a Skype-videóhívás csörgését, és elvigyorodtam. Hála Odinnak, hogy vigyáz arra a tökkelütöttre ott fent, északon.

Ahogy fogadtam a hívást a laptopon, egy holtsápadt, tejfölszőke, illuminált idióta jelent meg a képernyőn, Mikko Jokelainen személyében.

– Mi a szart csinálsz? – köszöntött – Bejött az álmom? Mi van a keddel?

A számba vettem a pengetőt, és a lehető legközelebb hajoltam a képernyőhöz: Mikko szeme alatt a szokásosnál is sötétebb árkok húzódtak. A haja rövidebb volt, mint amikor legutóbb láttam. Narancsszínű fal húzódott a háta mögött; félig beláttam a helyiséggel összenyitott konyhába is.

– Haver, én nem akarom megcsókolni a rusnya képedet, mit művelsz?

Hunyorítottam, újra kézbe vettem a pengetőt. – Már megint valami új csajt szedtél össze. Az ő gépét használod, ugye?

– Pöpec csaj, derékig érő szőke rasztája van, ami valamiért baromira felizgat. – Büszkén vigyorgott, és közben nagyot kortyolt a söréből. – Ugye még emlékszel arra, milyen nővel lenni, tesó? Tegyél magadnak egy szívességet… Nem, nekem tegyél szívességet.

Tovább hangoltam, feltartottam az ujjam, hogy várjon. Kifejezetten megnyugtatott a sziszegős, britre hajazó akcentusa, amiről csak ő hitte azt, hogy hasonlít a londoniak fellengzős kiejtésére. Igazából förtelmes volt.

– A keddnek annyi – feleltem. – Cserébe a vasárnapot jó hasznosan töltöm, mint látod. Melózni már csak péntek délután és szombaton járok, apámnak köszönhetően.

– Tudod, hogy erről megvan a véleményem.

– Te áldott jó lélek, aki évek óta nem beszél a szüleivel. Bocs, nem, az nem én vagyok.

– Tyr nem indít bosszúhadjáratot ellened, mert megpróbálsz leérettségizni, ne parázz. – Kiitta a sörét, aztán hatalmasat böfögött.

Egy pillanatra csak meredtem a húrokra. Majdnem hat évvel idősebb nálam. Csuklóból megfogalmazta azt, ami napok óta fészkelődik az agyam hátsó zugában.

– Nem biztos.

– Miért?

Megcsóváltam a fejem, aztán vigyorogva feleltem: – Az első napon bedobtam az új osztályomnak, hogy pogány vagyok.

– Neee mááár! – kiáltott röhögve. Felcsillant a szürkés szeme, felült a kanapén, ahol addig csak fetrengett. – Te aztán nem pöcsölsz, Norbi. Végül is… Imádom, tesó, egyszerűen imádom!

Visszavettem a pengetőt a számba, de rögtön leesett – kopogtak az ajtómon.

– Bemennék, fiam.

Csak arra volt időm, hogy halkan közöljem Mikkóval, hogy „apám”, mire ő vigyorogva visszasuttogta, hogy hallani akarja. Gyorsan lejjebb hajtottam a laptopot, hogy ne látszódjon a videóhívás, apa pedig már fél lábbal be is lépett a szobámba.

Abban a sportos melegítőfölsőben volt, amit anyától kapott karácsonyra három éve, de mintha vadiúj lett volna: alig hordja. Bezzeg az öltönyök. Apám bőréhez úgy hozzánőttek a vasalt ingek és a sötét zakók, akár az én irhámhoz Karcsi éjfekete tintája. Lazán nekitámaszkodott a könyvespolcomnak.

– Új húrok? – bökött felém a fejével.

– Ja. Már két hete megrendeltem, csak most tudtam kifizetni. – Rámutattam két könyvre, amiknek még nem volt meg a helye. – Meg ott melletted, azokat találtam az antikváriumban.

Érdeklődve forgatta őket a kezében. – Párhuzamos életrajzok. Plutarkhosz… Ki se tudom mondani. Ezt meg olvastam főiskolás koromban – bólintott rá a Mesterségem a halálra. – A felénél abbahagytam, felfordult tőle a gyomrom.

– Érdekel.

– Mennyi pénzed maradt?

Ennyit a cseverészésről. Visszafordultam a hangolóhoz, hogy belőjem a G-t.

– Rendben, elnézést. Akkor azt mondd meg, milyen volt az első heted.

– Remek.

Szinte fojtogatta a szobát a csend, hiába hangolgattam közben. Megköszörülte a torkát.

– Az egyik ügyfelemet Kökényesi Gábornak hívják, és a lánya történetesen egy osztályba jár veled. Kökényesi Lilla.

Hát persze.

– Figyelsz arra, amit mondok? – Mellém lépett, így felnéztem rá. Megcsóválta a fejét, lemondóan sóhajtott. – Díjaznám, ha kicsit visszafognád magad az iskolában, fiam.

Erőteljesen végigpengettem a húrokon, csak úgy zengett a G-dúr. Aztán még egyszer. És újra.