A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítógrafika: Kirsten Zirngibl

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

A novellák válogatásában közreműködött Borbíró Aletta

Copyright © Erdei Anita, Füzesi Dóra, Gaura Ágnes, Gődény Balázs, Juhász Viktor, Kiss Gabriella, Komor Zoltán, László Zoltán, Molnár B. Gábor, Nagy László Dávid, Reke Balázs, Sándor B. Anna, Szakács Béla Benedek, Tallódi Julianna, Vincze Nóra Veronika, Zdenyák József, 2022

© Gabo Kiadó, 2022

Borítógrafika © Kirsten Zirngibl, 2022

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

ISBN 978-963-566-428-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előszó

Ha elég mélyre nyúlsz

Tanyasi szerelem

Retropunk

Rügyező hús

Vén páviánok

Boszorkányper

A négymilliárd éves játék

Foghíj

Gyors, gyors, lassú

Tündérvarázs Alapítvány

Hamvadás

ASP-protokoll

Hogyan ne tűnj el

Kiscsillag Delta

Ördöglakat

Hétszerte

ELŐSZÓ

Öt év hosszúnak tűnhet, de egy könyvsorozat esetében talán kevésbé szembeötlő, hogy az első, 2018-as kötet megjelenése óta mindannyian öt évvel öregebbek lettünk. Az év magyar science fiction és fantasynovellái darabjai pedig végigkísértek minket az utóbbi idők nehézségei mellett is: fokozódó ökológiai krízis, koronavírus-járvány, gazdasági válság, az ukrán–orosz háború kirobbanása. Ha visszatekintünk erre az időszakra, valószínűleg kevesebb pozitívum jut eszünkbe, pedig a fantasztikus műfajok számára nagyon is termékeny volt (talán éppen ezeknek a témáknak a feldolgozása miatt). Elég a hazai szcénára gondolnunk ahhoz, hogy rengeteg kiemelkedő és problémaérzékeny művet találjunk.

Mit is mutathat meg öt év novellaválogatása? Talán azt, hogy milyen a hazai spekulatív fikció, hogy milyen kérdések, problémák határozzák meg a szerzők érdeklődését, vagy azt, hogy a fantasyben, a sci-fiben és a weirdben milyen új keretek között gondolkodhatunk a társadalomról. A sorozat indulása óta az ökológiai válságtól kezdve az apokaliptikus, az űrutazásra épülő, a más világokban játszódó víziókig sokféle történettel találkozhattunk már. Számomra mégis az a legfontosabb, hogy ezekben a válogatásokban nem egyszerűen a globális problémák kerültek előtérbe, hanem a sajátosan magyar helyzetek is. Az év magyar science fiction és fantasynovellái köteteiben rendszerint megjelenik a vidék idegensége, a közép-kelet-európai panelek élete, a magyar folklór és a népmeséink világa.

Öt év alatt nem csak elbeszélések, világok, érdeklődések körvonalazódnak a történetek által. Térkép rajzolható fel, amely láthatóvá teszi, hogy a magyar közegben kik alkotnak, a spekulatív fikció melyik területén. Az elmúlt évek során mindig találkozhattunk már jól ismert nevekkel (Brandon Hackett, Moskát Anita, Sepsi László és Veres Attila), feltűntek olyanok, akik a kötetek visszatérő szerzőivé váltak (Erdei Lilla, Farkas Balázs, Kiss Gabriella). És persze mindig akadnak olyan pályakezdők, akik az aktuális válogatásban debütálnak (Csoma-Lőrincz Tamara, D. Kovács Tünde, Füzesi Dóra) – ez idén sincs másként.

Olvasóként jó látni, hogy a novellasorozat indulása óta több szerző (újabb) önálló kötettel is jelentkezett. Rusvai Mónika a 2019-es Tündöklő óta már második regényén dolgozik, Sepsi Lászlótól a Termőtestek, László Zoltántól a Mindig egyre több, Baráth Katalintól az Afázia, Lőrinczy Judittól Az utolsó tanú, Farkas Balázstól a Lu purpu, Brandon Hackett-től pedig az Eldobható testek jelent meg. Moskát Anita az Irha és bőr mellett egy novelláskötettel, A hazugság téziseivel is jelentkezett, benne olyan írásokkal, amelyeket a közönség már megismerhetett a válogatásokból, sőt, Veres Attila angol nyelvű (The Black Maybe: Liminal Stories) és legújabb (A valóság helyreállítása) novelláskötetében is helyet kapnak olyan szövegek, amelyek a szóban forgó antológiasorozatban korábban ugyancsak olvashatóak voltak.

Az év magyar science fiction és fantasynovellái 2022 abban mindenképp hasonlít elődeire, hogy ismét olvashatunk már jól ismert és debütáló szerzőktől egyaránt, illetve abban, hogy az (al)műfajokat és a tematikát tekintve ismét széles skálán mozog a válogatás. Idén is akadnak a mesei világhoz motivikusan visszanyúló szövegek, mint Gaura Ágnestől a Ha elég mélyre nyúlsz, Kiss Gabriellától a Hétszerte vagy Vincze Nóra Veronikától a Tündérvarázs Alapítvány. Jelen vannak a vidékhez lazábban vagy szorosabban kötődő írások, például Komor Zoltántól a Foghíj, Nagy László Dávidtól a Tanyasi szerelem vagy Zdenyák Józseftől az ASP-protokoll. Különböző környezetben, mégis az emberi kapcsolatok átalakulásáról, nehézségeiről gondolkozik a science fiction keretei között Erdei Anita A négymilliárd éves játékban, Gődény Balázs a Gyors, gyors, lassúban, illetve Sándor B. Anna a Vén páviánokban. Szakács Béla Benedek Rügyező hús című kisprózája a függőség belső és környezeti hatásait tapogatja le, míg az Ördöglakatban László Zoltán szokás szerint különös világba invitál. Az utazást Füzesi Dóra Kiscsillag Deltája tágíthatja tovább, hiszen ez a novella a Földtől is elemel. Juhász Viktor a jövőbe kalauzol a Retropunkban, akárcsak Reke Balázs a kissé orwelli hangulatú Hamvadásban. Tallódi Julianna Hogyan ne tűnj el és Molnár B. Gábor Boszorkányper című novellái az elbeszélésük hangvételével válnak emlékezetes darabokká.

Mit is árulnak el ezek a szövegek az elmúlt időszak eseményeiről? Véleményem szerint azt, hogy a világban történtek hatására bekövetkező átrendeződésekről továbbra is fontos gondolkodni, és fontos azokra reagálni. Az év magyar science fiction és fantasynovellái 2022 tizenhat szerző invitációja egy utazásra, hogy az olvasókkal közösen és új nézőpontból fedezhessék fel a változást. Ehhez csak egy dolgot kívánok: emlékezetes és kalandos barangolást!

Borbíró Aletta

GAURA ÁGNES

HA ELÉG MÉLYRE NYÚLSZ

Irodalmár, műfordító. Borbíró Borbála-sorozata egy vámpírok kormányozta Magyarországon játszódik, míg Túlontúl című regénye a magyar tündérhagyományra épít. Novellái többek között a GABO Kiadó által gondozott Légszomj horrorantológiában és Az év magyar science fiction és fantasynovellái sorozatban (2018, 2019) olvashatók, illetve Embertelen jó novelláskötetében, amelyet a Delta Vision Kiadó adott ki, csakúgy, mint regényeit.

Ha elég magasba nyúlsz, egész mélyen érzed a borzongást és a feladatot. A falon túli semmi szele nem hoz virág- vagy gyümölcsillatot, de még a fű friss zöldjének apró örömét sem, melegen fúj, bágyasztóan, hátha elfelejtjük, mi végre élünk, lélegzünk, látunk, gondolunk, beszélünk, mozgunk, tesszük, amit tennünk kell, és tesszük, amit tehetünk. De mi nem felejtünk. Nyújtózkodunk.

Magasba nyújtom a kezem, és Ábel apja lenyúl a díszért. Körbeálljuk a fát az iskola kertjében, itt az almaünnep, ideje, hogy apró almák lógjanak a legmagasabb ágakról is. Ez a fa nem nyúlik olyan magasra, mint az őrzött fa, nem is terem egyébként alma rajta, csak árnyékot ad a meleg napokon, de ilyenkor, ha rásüt a nap, mintha ezen is aranyalmák ragyognának. Persze nem igaziak, csak papírból vannak, megannyi apró, csillogó, lampionszerű dísz. Ebben az évben Kinga anyukája készítette őket, mind a harmincat, és ő írta rá gyöngybetűkkel a neveket is.

Az én nevem már tavaly is ott lógott az egyik ágon, jó magasra akasztották a díszemet. Nem is bírtam rendesen elolvasni a rákanyarított betűket, de pontosan tudtam, melyik az én almám, és büszkén néztem felfelé, odalentről: köztudott, hogy ha a neved a magasba kerül, a tündérek könnyebben észrevesznek. Jó érzés a fán látni a nevedet, ahogy ott lóg, elválaszthatatlanul az ágtól. Megnyugtató, pedig tudjuk, a tündérek gyakran lesik azokat a helyeket, amelyeket mi nem látunk, ezért olyan dolgok tudói, amelyeket mi nem ismerünk. Ott is találnak neveket, ahová mi soha nem nézünk, ezért néha nem is a dicsőségfán függő, csodálatosan leírt nevek közül választanak.

Kinga anyukája elképesztően szépen ír, a betűi szinte táncolnak a papíron. Itt dolgozik az iskolában, mindenkit ő tanít írni, már minket is ő tanított, pedig annak már kilenc éve. És most is pont olyan gyönyörű, mint kilenc éve volt. Zitus egyszer azt mondta, olyan szép, nem is érti, hogy hagyhatták itt a tündérek. De hát a tündérek nem mindig a legszebbeket viszik. (Szerencsére.) Elkérték Hódi Balázst is, akinek az orra görbe volt, akár egy karvaly csőre (nem mintha bárki látott volna valaha is igazi karvalyt – de az iskolában láttunk róluk is képet), teli volt pattanással, és a szája széle valahogy mindig lefelé fittyedt az egyik oldalon. Ettől persze még mindenkit megvert sakkban és memóriajátékban, de emiatt még rondábbnak is láttuk. Aztán egyszer csak pont ő kellett a tündéreknek, mi meg irigyeltük a szerencséjét. És bár azóta sem láttuk Hódit, tulajdonképpen megszerettük, mert valahányszor eszünkbe jut, hogy ő már a tündérek között él, tudjuk, hogy mindenkinek van esélye.

A nagyobbakért már bármikor eljöhetnek a tündérek, ezért fontos, hogy felkerüljön a nevem a dicsőségfára. Egész évben ezért dolgoztam, egész évben azt tanultam, ami nincs: az állatokat, amik már kihaltak, a növényeket, amik már kipusztultak, a világot, ami már eltűnt. És persze megtanultam azt is, ami van, és amiről legalább biztosan lehet tudni, hogy megmarad: a máj, a vese, a gyomor, a tüdő, a szív. A test. A barátságról nem tanulunk. Talán mert lehetetlen eldönteni, hogy a barátság olyan-e, mint a kihalt állatok, olyasmi, ami egyszerre van és nincs, vagy olyan, mint a tüdő, ami ha nincs, már te sem vagy.

Nekem Ábel a legjobb barátom. Órák után, ha nincs más dolgunk, kisétálunk a határhoz, és leülünk hűsölni az erdőfal tövébe. Ábel már járt odakint; azt mondja, a fal külső oldalán egy friss hajtás sem nő, a fák törzse fekete, mintha üszkös kéreg borítaná mindet. Fekete levelek tapadnak az ágakhoz, néhol fekete virág bukkan elő a levelek közül, soha le nem hullanak, mintha az ágtól elválás képessége is az élet jele volna, vagy legalább az élet emléke – de ezekben a fákban már nincs élet. Úgy néznek ki, mintha az erdő széle kemény vaspáncéllá merevedett volna, de ha közelről megvizsgálod, nem csillog, nem kong. Csak halott. Mégis éppoly magas mindig, mint a bent növekedő fák.

Talán nem is nőnek idebent a fák, mondom erre, de Ábel megrázza a fejét. Ő is megtanulta a leckét: a fák mindig nőnek. Nyújtózkodnak. Az a dolguk.

Ha elég távolra nézel, megláthatod a jövőt, ami felé araszolsz; és ha elég erős vagy, nem rettensz vissza attól, hogy a jövőt semminek látod. Ott van bennünk a késztetés, a szemmel nem látható alkotóelemeinkbe kódolva, bűvölve, hogy elodázzuk a véget, és kiterjesszük a jelent. Nyúlunk, nyújtózkodunk, hogy miénk legyen az idő. Ami már múltnak tűnik, élhet újra: a fekete üszkön átüthet az élet, zöld hajtás sarjadhat, rügy pattanhat, a sötét sivatag színes, zsongó életté alakulhat. Gyümölcsöt érlelhet az akarat. Eljöhet az aranyalmák ideje.

De tényleg, milyen ízű az aranyalma, kérdezem a fa árnyékába heveredve. Ábel leül mellém, a tölgy vaskos törzsének dől, és teleszívja a tüdejét a faillattal. Ugye tudod, hogy nem arany, csak sárga, feleli. Felettünk zizegnek a levelek, mintha nagy útra készülődnének, türelmetlenül várva az indulást, a gallyak közt toporogva. Szeretem, hogy a nyugalom ennyire mozgalmas tud lenni. Dongók táncát hallom a szélben, együtt zenél a lombsusogással, közben egy eltévedt bodobács mászik a lábamra, óvatosan a tenyerembe terelem, és leteszem a földre, már mászik is a társai felé. A vastag erdőfal tövében szinte nem is tudom elhinni, hogy odakint néma halotti lepelbe burkolózott a világ. Azt sem tudom, honnantól kezdve van odakint, és meddig tart az idebent. Az erdőfalba nem léphet senki, kimenni pedig csak az tud, aki evett a tündérek almájából.

Kicsit fanyar, mondja Ábel. Hűsítő, mintha az almát előtte az öreg Tükrös sörébe mártották volna.

A piros alma viszont, amit először hoznak a tündérek a kiválasztott családjához, édes és harsogó, meséli Ábel. Beleharapsz, és olyan, mint egy álom: sosem tudtad, hogy létezik bármi, ami ennyire elbűvöl. Nem is akarsz mást enni egy ideig, sőt, nincs is szükséged arra, hogy mást is egyél. Egy alma elég erőt ad a nap végéig. És a tündérek mindennap hoznak egyet, amíg kint végzed a szolgálatod, háromszor három napig.

Elképzelem a bűvös alma ízét. Elképzelem, hogy átvágok az erdőfalon. Elképzelem, hogy semmi sem szab határt a képzeletemnek.

Sokszor kérdezem Ábelt, hogy milyen volt. Nem is tudom, hogy bírtam végigcsinálni a napokat, nevet fel ilyenkor. Mármint így, utólag visszagondolva, teszi hozzá. Tízéves voltam, és akkoriban tíz percig sem bírtam egy dologra koncentrálni. Erre elviszik Ricsit, mi meg mentünk ki szolgálni, és mindenki tette a dolgát. Biztosan dögunalom volt. Annak kellett lennie. De igazából úgy emlékszem rá, mint életem legizgalmasabb kilenc napjára.

Mert kinyílt előtted a fal. És kimehettél, mondom.

Na, igen, tűnődik félhangosan. De hát odakint nincs semmi. Mármint semmi élet. Csönd van, élettelen föld, elpusztult fák. Fekete egyhangúság. Szóval körülnézel, és tíz percig biztosan érdekes, de utána unalmas kell legyen.

Öt éve kérték el tőlük Ricsit. Arra gondolok, mit éreznék, ha elkérnék Zitust. Örülnöm kellene, hiszen szeretem a nővéremet, és a tündérekhez csatlakozni hatalmas megtiszteltetés. Ahogy fekszem a fűben, a két kezem ökölbe szorul egy-egy fűcsomó körül. Tudom, hogy nem örülnék. Irigy volnék, megölne a sárga irigység, amiért őt választották helyettem. És közben szomorú is volnék, mert itt maradnék, nélküle. Aztán meg dühös volnék, és szégyelleném magam, amiért nem tudok örülni annak, hogy Zitusból tündér lesz, míg én itt ragadok az emberek között.

Azt mondják, három generáció is felnő addig, amíg valakiből tündér lesz, feleli Ábel ki nem mondott gondolataimra. Ismer engem. Tudja, hogy ezen jár az eszem. Amikor meglátogatja a családot, folytatja, meg sem ismerik, mert tényleg úgy néz ki, mint egy tündér. De emlékszik a gyerekkorára, és tudnak vele beszélgetni a régi időkről. Ezt el sem tudom képzelni.

Ezt lehetetlen elképzelni. Persze, többször is kilestük már, amikor visszatért egy váltott gyerek felnőtt tündérként. Mintha ugyanaz a tündér jött volna, akit többször láttunk már almát osztani. De Ábel azt mondja, közelről azért van különbség. Az aranyalmát például nem is az a tündér hozta nekik, aki a piros almát osztotta. Imre bácsi azt mondta, amikor visszatért hozzá a fia látogatóba, először azt hitte, ugyanaz a tündér jön hozzájuk, aki évtizedekkel azelőtt almával kínálta. Csak amikor elkezdtek beszélgetni, akkor döbbent rá, hogy a fiát látja vendégül otthonában.

Vajon felismerném Zitust, ha tündérként térne vissza annyi idő után? Vajon ő felismerne engem, ha a tündérek értem jönnének, és hosszú évek múlva megváltozva jönnék vissza? Ábel lecsúszik mellém a földre, lefekszik, és ő is az eget bámulja. Engem már nemigen visznek el, mondja. Mindketten ugyanarra gondolunk: engem még elvihetnek. Tudom, hogy Ábel nem irigykedne rám, ha a tündérek elkérnének. Vajon megsiratna? Vagy tudna örülni?

Mit csinálnál, ha egyszer értem jönnének, kérdezem. Arra gondolnék, mennyivel jobb lenne, ha testvérek lennénk, mondja komolyan. Akkor kapnék egy piros almát, kimennék a falon túlra a családdal, és nem tudnék gondolkodni azon, hogy elmentél. Éjszaka úgy aludnék, mint a bunda. Aztán kapnék másnap reggel is egy piros almát, és kimennék a falon túlra a családdal, és nem tudnék gondolkodni azon, hogy elmentél. Kilenc nap szolgálat után arra ébrednék, hogy fekete a testem, mintha üszkös lenne, megrettennék, és nem is gondolnék arra, hogy már a tündérekkel vagy. És aztán jönne egy tündér, a kezembe nyomna egy almát, ami ragyogóan sárga, mint a méz, és fanyar, mint a gyömbéres sör, és én megenném, és aztán egész nap azt nézném, hogy húzódik vissza a fekete kéreg a testemről. Estére eltűnne az üszkös páncél még a lábujjamról is, visszatérne belém az élet, és utána már örülnék, hogy téged választottak, de amikor visszagondolnék arra, milyen volt az a kilenc nap odakint, nem tudnám elmondani senkinek, hogy biztos unalmas volt, csak már nem emlékszem.

Ábel néha úgy beszél, mintha az a kilenc nap, amit odakint töltött, valójában kilenc év lett volna. Néha egész öregnek hallom a hangját. Talán csak azért, mert olyan furcsa, amikor azt mondja, nem emlékszik – mint Mili néni, aki sosem emlékszik dolgokra, még arra sem, hová tette le a pohár tejet, amit két perce öntött ki a kancsóból.

Mi lehet abban az almában, jegyzem meg nevetve. Ábel velem nevet. A tündérbűbájokról bezzeg nem tanulunk az iskolában, mondja, pedig az az alma maga az élet. Ha ettél belőle, már olyan mindegy, tudod-e, hol van a szíved, hogy működik a tested. Ha ettél belőle, verni fog a szíved még jó darabig, és bár kancsal voltál, jól látsz, és hiába nem hajlott a térded, képes leszel futni, tán nem kaptál rendesen levegőt, de aztán annyi fér a tüdődbe, hogy azt hiszed, a tavat is átúsznád egy levegővel.

Ábel dadogott tízéves koráig. Most meg úgy beszél, hogy beleringat a lombzizegésbe.

Vajon hol fér el annyi tündér, kérdezem Ábelt. A tündérek almafája ott magasodik a város közepén, a tó közelében, mellette van a torony, a tündérek külön kis birodalma, körülöttük az élőfából tekeredő kerítés és a kerítésbűbáj, hogy senki ne menjen a fához, nem mintha bárki is tudna onnan almát lopni – az almák túl magasan nőnek, hiába is nyújtózol, sosem érnéd el őket a földről, a fa törzse pedig vaskos és sima, lehetetlen megmászni. Az emberek békén hagyják a tündérkertet. Csak beszélünk a fáról, a toronyról, amit még a határról is látni, de magunktól nem megyünk a tündérekhez. Ők jönnek hozzánk.

Nem is a toronyban élnek, hanem odalent, mondja Ábel. Másképp nem lehet. Apám azt mondta, talán az egész város alatt alagútrendszer húzódik. És az mind a tündéreké. Miért akarna bárki is a földben élni, ciccegek. Miért akarna bárki is egy toronyban élni, mondja erre Ábel. Talán azért, amiért mi is idebent akarunk élni, és nem odakint, felelem. Odakint ijesztő.

Nem olyan ijesztő, ha eszel az almából, mondja Ábel, és oldalra fordul. Én is felé fordulok, egymást nézzük. Tud valamit az a tündéralma, gondolom. Vajon a tündérek mindennap azt reggeliznek, és valóban örökké élnek, szépségben, egészségben?

Ha örökké akarsz élni, szépségben, egészségben, tenned kell a világért. Szolgálnod kell. El kell fogadnod, hogy mindenért áldozatot kell hozni, és magadba kell fogadnod azt, ami a tiéd jog szerint, de még nem teljesen a tiéd; meg kell szoknod, hogy ott létezel, ahol elmosódik a határ te és a nem-te között, az idebent és az odakint között. Emlékezned kell, mi tartja életben ezt a világot, nem szabad elfelejtened, milyen ereje van egyetlen almának.

Éjjel azt álmodom, hogy az égbe nyúló, terebélyes almafánál vagyok, és egy tündér aranyalmát tesz a tenyerembe. Beleharapok a kemény húsú gyümölcsbe, és tudom, hogy olyan az íze, mint egy álomnak, csak azt nem tudom, milyen íze van egy álomnak. Gesztenyebarna hajam fakulni kezd, ahogy forgatom a számban az almadarabot, és ahogy pépessé rágom, növök, nyújtózkodom, mintha fa volnék, nem ember, aztán látom, nem is fa vagyok, hanem tündér, hát persze, hiszen itt vagyok a tündéreknél, egy leszek közülük, csak meg kell ennem az egész almát, de nem tudom, nem jutok a végére, mert valaki megrázza a vállamat, és azt mondja, ébresztő, öltözz fel, igyekezz, megüzenték, hozzánk jönnek.

Zitus már kipattant az ágyából, ő valahogy mindig gyorsabban elkészül, mint én. Fürge ujjakkal bontja ki két hajfonatát, megrázza a fürtjeit, és már a legszebb ruháját keresi. Követem a példáját, persze az én hajam rendetlen, mert este már nem volt kedvem befonni, és az én legszebb ruhám még odakint szárad, úgyhogy a zöld blúzomat veszem fel a barna szoknyával, a hajamat pedig a tarkómon kontyba tekerem, körben apró, piros csatokkal rögzítem. Úgy nézel ki, mint egy almafa, mondja Zitus, de tudom, hogy nem bántásból mondja.

Hamar elkészülünk. Anyám sápadt; egész életében erre a pillanatra készült, mégis nyugtalan. A tekintete ide-oda cikázik, hol engem néz, hol Zitust, nem tudhatja, de igyekszik kitalálni, vajon melyikünket látja utoljára. Ideges és büszke, próbál helyet keresni a vázának, amit végül visszatesz az asztalra, oda, ahonnan elvette. Amikor megérkeznek a tündérek, apám Zitus mögé áll, megfogja a vállát.

Két tündér jön: az egyiknél kis kosárban piros almák. Életemben nem láttam még ennyire gyönyörű, hívogató almákat. Megkapom az egyiket, a kezembe simul, de még nem haraphatok belé. Szavanként ismételjük a tündér után a bűvös igét. Nem értek belőle semmit, de minden egyes szóval nyugodtabban ver a szívem, látom, ahogy anya arca kisimul, ahogy visszatér belé a szín, ahogy apám keze ellazul Zitus vállán. Háromszor három szó. Aztán a tündér felénk int, és mi egyszerre harapunk az almába.

Ha túl nagyot harapsz a világból, visszaöklendezed. A mohóság természetes, de sohasem célravezető; csak óvatosan, lassan kebelezheted be azt, ami neked rendeltetett, egyszerre csak egy keveset emészthetsz meg belőle. Nem megy gyorsan, de ha van, aki tápláljon, hát az idő megnyúlik, mint az örökké termő ágak, és nem kell rettegned attól, hogy eltűnik a jövő. Amíg képes vagy álmodni a jövőről, van jövő; amíg gyümölcsöt hozol, van miről álmodni.

Álmomban anyát, apát és Zitust látom. Az erdőfal kinyílik előttük, átsétálnak a fekete semmibe, tanácstalanul megállnak, mintha azt kérdeznék, most hogyan tovább. Anya lába előtt felragyog egy sáv, mintha valaki aranyport szórt volna odafentről. De odafent semmi nincs, szóval a ragyogás inkább alulról jön, mintha millió apró aranyfűszál hegye mutatná nekik az utat. Rálépnek, belesétálnak a semmibe, alattuk ragyog a föld, körülöttük fekete még az ég is. Egyszer csak véget ér az út, megállnak, és apa a földre mutat. Mindhárman lefekszenek a földre, és akkor apa megszólal. Három szó, furcsán ismerős-ismeretlen. Nem értem, pedig hallottam már. A többiek megismétlik. Újra és újra. Aleín, hamissami, mereo. Nem mozdulnak, csak beszélnek. Egyre halkabban, talán már alszanak, álmodnak, de még beszélnek, suttognak, a három szó mozgásban tartja a szájukat. Szél támad, Zitus haját összeborzolja, én pedig arra ébredek, hogy fázik a fejem.

A fejemhez kapok, olyan furcsa érzésem van, és az ujjaim mintha nem is az én fejemhez nyúlnának: a csupasz bőrt tapintom a fejemen, eltűnt a hajam, hová tűnt, hol a copfom, hogyhogy nincs egyetlen hajszálam sem, mi történik velem, ezt is csak álmodom, vagy ez már a valóság? Sikítanék, de csak hörgök, halkan. Felülök az ágyban, gyorsan, mintha valaki felrántana, velem szemben egy tündér áll, apró aranyalmát nyújt felém. Nem sárgát, hanem igazi aranyszínű almát. Alig nagyobb egy diónál. Ne félj, mondja a tündér. Becsukom a szemem, hátha vissza tudnék merülni az előző álomba, de hiába; érzem a tenyeremben az almát, hallom a tündér szavait – aleín hamissami mereo –, én pedig utánaismétlem, aztán félbeharapom az almát, de dübörög a szívem, és az ujjaim a fejemet tapogatják. Miután lenyelem az utolsó falatot is, megnyugszom.

Kimászok az ágyból, és az ablak melletti fésülködőasztalhoz sétálok. Az asztalon egy fából faragott tálban ott pihen a hajfonatom. Nem vágta le senki, mégis ott a hajam teljes egészében. Belenézek a tükörbe, ismerkedek az arcommal. Én vagyok, magamat látom, de meg kell szoknom ezt a látványt. Újra végigsimítok a fejemen – tökéletesen csupasz. Eszembe jutnak az Ábellel kilesett visszatérők, akik szinte pont ugyanúgy néztek ki, mint az az aranyhajú tündér, aki most türelmesen várja, hogy magamhoz térjek az első sokkból. Talán ő is ember volt egykor? És ha igen, neki vajon milyen haja volt, mielőtt idejött volna? És mennyire ijedt meg, amikor első nap felébredt itt, a tündérek között? Mindenki átalakul, ezt tudtuk eddig is. Most azt is megtudom, hogyan. Új hajat kell majd növesztenem, aranyszínű hajat, ez most már nem kérdés.

Hirtelen minden annyira magától értetődő. Fogom a tálat, benne a hajfonatommal, és elindulok a tündér után, ki a szobából, végig egy hosszú folyosón.

Átlépünk egy boltíves kapu alatt, és aztán már lefelé megyünk. Hosszú lépcsősor vezet a mélybe, a hűsbe, a sötétbe, és aztán egy egyszerű folyosón megyünk előre. A falon lámpások helyett kampókra aggatott aranyalmák világítanak. Csoda szép ez a föld alatti világ. Nem olyan, mint a mama szűk pincéje, ahol a rücskös falakon csak a pók szaladgál a kompótosüvegek mögött; bár természetes fény nem éri ezt a helyiséget sem, itt az aranyalmák közt zöld hajtások tapadnak az alagút falára, különféle mintákba rendeződve. A tündér egyenletes léptekkel halad előttem, nem állunk meg, hogy alaposabban is megnézhessem őket.

Idelent nem fullasztó penészszag csapja meg az orromat, mint a mi pincénkben, hanem a zöld mezők illata, a friss hajtásoké, a kipattanni készülő leveleké. Olyan, mint eső után az erdőfalé. Mélyet szívok a levegőből, és mintha az egész folyosó velem együtt fellélegezne. Visszatartom a lélegzetem, de akkor is hallom: lélegzik a fal, halkan, de ütemesen sóhajtozik, és amikor megcsúszik a lábam, mintha nem is én nyögtem volna fel, hanem a falba kapaszkodó növény mindent érző indája. A falon túlról hangok szűrődnek be – tündérek beszélgethetnek egy szomszédos helyiségben. De talán nem is beszélgetnek, inkább kántálásnak tűnik, mintha ugyanazt ismételgetnék. A képzeletem elszabadul, egy pillanatra azt hiszem, Ricsi hangját hallom, pedig csak valami halk, ütemes morajlást érzékelek.

Beljebb hatolunk a föld alatti labirintusban, hatalmas csarnokhoz érünk, nem látom a végét, csak azt, hogy kétoldalt egy-egy folyosó ágazik el belőle. Lehet, hogy tényleg húzódik egy alagútrendszer a város alatt, ami akár az erdőfalon túlra nyúlik? Véget nem érőnek tűnik ez a tér, de persze csak azért, mert nem látni be a járatokat.

Felettem vaskos gyökérzet formálja a plafont. Egyre hűvösebb van, akár egy természetes barlangban; göröngyös, kemény talajon járok, és ahogy előrehaladunk, egyre világosabb lesz a csarnok. A plafonról combnyi, karnyi vastagságú gyökerek nyúlnak lefelé, és fúródnak bele a talajba. Érdekes, oszlopszerű képződmények, amelyekben mint furcsa gombafejek világítanak az aranyalmák.

A fal felsóhajt, és ahogy kilélegez, szinte a fülembe löki a szavakat: aleín hamissami mereo. És esküszöm, hogy a másik oldalról ezúttal tényleg Ricsi hangját hallom. Mindenemet feláldozom, súgja a falon keresztül. Én pedig megértem, miért vagyok itt.

Leteszem a tálat az egyik gyökéroszlop elé. Elmondom az igét, és hátralépek. A gyökérzet nagyot sóhajt, majd néhány oldalgyökér kinyújtózik, nyúlik, nyúlik, hogy elérje az áldozatot, egészen addig nyúlik, míg át nem döfi itt-ott a fonatot. Aztán hirtelen mozdulattal megtekerednek, és magukhoz rántják a hajamat, majd visszasimulnak a többi gyökérhez. Már nem is látom, hova préselődött, csavarodott az, ami nemrég még az enyém volt, lehetetlen megkülönböztetni a gyökérszálaktól. Az üres tálba egy apró aranyalma gördül. Hálásan veszem magamhoz a tündérfa ajándékát, és visszaindulunk a felszínre.

Ha elbűvölöd őket azzal, amit a felszínen látnak, mindent megadnak azért, hogy a felszín alatt rejtőző erőt táplálják. Tündéreim, akik az almát nyújtják az emberek felé, olyanok, akár az almát termő ágaim, amelyek a kéz felé hajolnak, ha szükség van rá. Szépek és örök idejűek. Nem hazudnak, amikor szépséget és örök életet ígérnek megjelenésükkel. Csakhogy ember fel nem foghatja, mi a szépség és mi az örök élet.

Álmomban combig érő fűben állok, és egy szépséges tündért nézek. Az almafa egyik alsó ágán fekszik, két karját feje fölött kinyújtja, úgy nyújtózik a fekhelyéül szolgáló ágon. Ha kibontott aranyhaja nem varázsolná szomorúfűzzé a tündérfát, tán észre sem venném, barna ruhája beleolvad környezetébe. Vajon mikor leszek én is ilyen szép, tűnődöm. Vajon mennyi időbe telik az örök élet elnyerése? Elhatározom, hogy megkérdezem. Már nyitnám a szám, de nem jön ki rajta hang. A torkomhoz kapok, éles fájdalmat érzek, de nem bírok sikítani. Ekkor a tündér lepattan a fáról, és hozzám siet. Megáll előttem, belenyúl a számba, és kihúzza a torkomon akadt, apró aranyalmát. Türelem, mondja, én pedig zihálva ébredek, de egy hang sem jön ki a számon.

Rettegve ugrok ki az ágyból, izzadtan, gyűrötten. Érzékelem a szobában álló tündért, de nem foglalkozom vele, egyenesen az asztalhoz sietek, a fából faragott tálhoz, amelyben jelentéktelennek tűnő, de most egy világot jelentő húsdarab hever. Egy nyelv. A nyelvem.

Türelem, mondja mögöttem a tündér. Mellém lép, és átnyújt egy aranyalmát.

Csukott szemmel harapok a tündérgyümölcsbe, és szinte érzem, hogy a fából épített falak velem együtt lélegeznek fel, megkönnyebbülten. Nincs miért szomorkodnom. Nincs miért rettegnem. Nincs már szükségem a nyelvre. Hiszen az a feladatom, hogy egy másik testben éljek, tündérré váljak. Ehhez pedig... mindenemet feláldozom. Követem a tündért a csarnokba, leteszem az áldozatomat a fa gyökeréhez. Két vékonyabb gyökér nyúl ki felé, mint két, csipeszszerű ujj. Finoman felemelik a nyelvemet, és behúzzák a durva, tüskés oszlop egyik szűk résébe. A számat váratlanul elönti a vér, kiköpöm a földre, és a gyökerek hálásan eltüntetik egy szemvillanás alatt. Ott kell lennie egy foltnak, biztosan maradt valami nyoma annak, hogy a véremet adtam a fának, de nem látom. A tálba aranyalma hullik, én pedig magammal viszem.

Másnap reggel szédülve ébredek. Nem tudom, mit vártam, de végigtapogatom magam, és visszadőlök az ágyba, amikor meggyőződök arról, hogy mindenem megvan. Féltem, hogy talán a fülemet vagy a szememet kívánja meg a fa, de ép maradtam, a végtagjaim, ujjaim is mind egy szálig megvannak. Az ágyam végénél azonban ott áll a tündér, és engem néz, mint mindig. Talán valami nem sikerült, gondolom, és a szédülés hirtelen hasfájásba fordul. Talán nem vagyok alkalmas. Talán nem kapom meg a tündértestet? Talán nem tetszett a fának az áldozat. Talán nem kér többet belőlem. Márpedig én adni akarok! Mindenemet feláldozni.

Belém nyilall a félelem, hogy hiába volt az áldozat, de a tündér felém nyújtja az almát, és azt mondja, türelem. Türelem, türelem, türelem, mantrázom magamban. Ez csak egy pihenőnap. Kikelek az ágyból, és akkor látom, hogy mégis van valami abban a fatálban. Odasétálok az asztalhoz, lenézek a tálba. Nem érdekel, hogy ott a tündér, lecibálom magamról a hálóinget, és a meztelen testemet nézem. Sehol egy vágás. Sehol egy forradás. De én tudom, hogy az, amit a tálban látok, az enyém – az enyém volt. Csak már nincs rá szükségem. A gyomrom ott pihen a tálban, és később, amikor leteszem a fa elé, arra gondolok, hogy az osztályteremben lévő bábuban pontosan meg tudnám mutatni a helyét. Mindennek megvan a maga helye. És amikor odalent, az áldozati csarnokban néhány gyökér kiválik a kötegből, és mint egy griffmadár két hatalmas marka rászorul a felajánlott ajándékra, majd egy pillanat alatt magába rántja, tudom, hogy benne is megvan a helye. Megkapom az aranyalmát, és amikor megeszem, próbálom elképzelni, mi történik a testemben. Talán már ugyanaz, mint a tündérek testében. Talán azért nem tudom elképzelni, mert még túlságosan is ember vagyok.

Egyre türelmetlenebbül várom az ébredést. Egyre kevésbé riaszt az átalakulás. Nem hiányzik a testemből kibűvölt máj, belek, vese, semmi. Készítem a helyet valami másnak, valami szépnek és örökkévalónak. Nem hiányzik semmi, de persze szétfeszít a hiány: a másság hiánya, mert egyelőre még csak adok, adok, és nem tudom, mennyi időbe telik, míg mindenemet feláldozom, és végre megkapom a jutalmam. De az alma egyre kívánatosabb, és a szívem egyre nyugodtabban ver – egészen addig, amíg meg nem látom a tálban, és el nem ragadja azt is a tündérfa mohó gyökere. Helyet készít neki az egyik vastagon tekeredő oszlopban, majd belefúrja áldozatként elé rakott szívembe karomhegyes gyökereit. Felemeli a szívemet, és az üregbe illeszti. Látom, ahogy körülötte a gyökerek pulzálni kezdenek.

Másnap egykedvűen bámulok bele a tálba. Ez hát a tüdőm. Nem is emlékszem, hogy előző nap még lélegeztem-e. Vagy hogy mikor kapkodtam utoljára levegő után. Nagyon nehezen, de ráveszem magam, hogy kikeljek az ágyból, megtegyem azt a pár lépést a szoba túlsó végébe, belekapaszkodjam az asztal lekerekített sarkába, és belebámuljak a tálba, tudván, hogy az a furcsa, idegennek tűnő darab belőlem csak arra vár, hogy a tündérfa érte nyúljon. Szeretném megkérdezni, vajon mikor lesz már vége ennek a lassú kiüresedésnek, amely nem fájdalmas, csak felfoghatatlan – de kérdezni már régen nem tudok.

Minél inkább közelítek a semmihez, annál többet álmodom a kinti, fekete semmivel, a csönddel, a felégettnek tűnő világgal. Végtelennek tűnik az odakint. Biztonságosnak az idebent. És mégis, valami hív a semmibe, a mozdulatlan élettelenségbe, hallom álmomban anya és apa és Zitus kántálását, ott vannak az erdőfalon túl, ahol nem mozdul semmi, csak a szájuk, és én nem tudok felelni nekik, de érzem, ahogy az imájuk beteríti a földet, és néha azt álmodom, hogy ott fekszem én is, és még képes vagyok kimondani, hogy aleín hamissami mereo. Aztán felébredek a szavak, a zajok hiányára, arra, hogy már a szuszogás hangja sem tudja megtörni ezt a csöndet.

Ha elég csöndben vagy, meghallod a semmi hívását. Egykor én is erőtől duzzadtam, suttogja, mint te, élet hemzsegett alattam és felettem. Mindenemet odaadtam, feláldoztam, és most semmi vagyok. Nincs idekint és nincs odabent. A határ nem szétszakít, hanem összeköt. Csak élet van és életre várás.

Élet-e az, amikor nem teszel mást, csak vársz az új életre? Élet-e, amikor eljön a pillanat, és nincs már semmi a tálban, ezért lemész, lassan, nagyon lassan mész lefelé a föld alatti világ gyökerekkel benőtt csarnokába, hogy végre megpihenhess, elmerülhess a semmiben? Aleín hamissami mereo, mondom magamban. Követem a szívem dobogását, mintha táltosdob varázsa hívna utolsó utamra.

Amikor leérünk a csarnokba, látom, hogy most nem vagyunk egyedül. Nem lepődöm meg: tudom, hogy már egészen közel az újjászületés pillanata. Úgy helyes, hogy itt legyen a közösség, amelyik befogad. Aranyhajuk beragyogja a teret, hunyorítok, hogy lássam a szépet, az örökkévalót, áhítattal, örömteli vágyakozással. Nincs mit a fa gyökeréhez helyezni. Lefekszem, és várom, hogy elkezdődjön az átváltozás. Érzem, ahogy megmozdul alattam a föld, fent is megrándul a gyökérzet, pár göröngy föld mellém esik. Reflexszerűen behunyom a szemem, majd amikor megnyugszik a föld, újra kinyitom. Nézem a tündéreket, és tán az előbb érzékcsalódás áldozata voltam, most nem látom soknak őket, tucatnyian, ha vannak. Kevesen. Nem létezik, hogy csak ennyien volnának. Hol van a sok ember, akiből tündér lett? Miért rejtőznek?

Az egyik vaskos gyökéroszlopot hatalmas, elemi erő rántja ki mellőlem a földből, és én a helyén keletkezett hasadékba gurulok. Miért vagytok ilyen kevesen, kérdezem gondolatban, és belekapaszkodom egy erősebbnek tűnő nyúlványba, hogy felhúzzam magamat. Tudnom kell, miért vagytok ilyen kevesen, kiabálnám, de csak némán tátogok, mert nincs hangom, és könnyezve nézem a gödör falát, és hallom a tündérek kántálását. Ismerem a szavakat, az elmém nem engedi már el azt a három szót soha. Mindenemet felajánlom, hasít az elmémbe az ima, mindenemet, de miért vagytok ilyen kevesen?

Aleín hamissami mereo.

Sosem lesz belőlem tündér, ébredek rá, és kimásznék a gödörből, de a gyökér, amelybe kapaszkodom, már a csuklómra tekeredik, és ahelyett, hogy megtartana, lefelé húz. Gyökerek nyújtóznak felém, földet hintenek rám, üres, héjszerű testemre kúsznak, rám tekerednek, és beljebb rángatnak. Lejjebb. A föld könnyedén omlik be alattam, és én hiába kapálódzom, fogást keresve a gyökerek közt, a tündérfa élőbb, mint bármi ezen a világon, nem tart meg, továbbgörget, továbbhúz. Rám zúdul a föld, hatalmas göröngyök temetnek egyre mélyebbre. Föld, por, apró gyökérdarabok és pondrók kerülnek az orromba, számba. Nincs tüdőm, gondolom. Nem fogok megfulladni. Nincs szívem, gondolom. Hogy fogok meghalni? Én, aki az örök életet vártam, rettegek a halhatatlanság gondolatától. Nincs bennem más, csak üresség és iszonyat, és egyre az jár a fejemben, hogy mennyi föld, mennyi élet volna képes megtölteni a testemet most, hogy ennyire ki van már éhezve. Egy gyökér szorosan átöleli a derekam. Hogy fogok ebbe belehalni? Moccanni sem tudok már. Mi van, ha egy örökkévalóságig itt tart ez a gyökér, és én egy örökkévalóságig fogok arra gondolni, hogy meg akarok halni? Mi van, ha mindenemet felajánlottam, még a halálomat is? Mi van, ha már az sem az enyém?

Minden hazugság volt. A visszatérő tündérek. Sosem azok voltak, akik elmentek, igaz? Ők csak mindenüket feláldozták. Feláldozták még az emlékeiket is. Hogy nőjön ez a fa, erősödjék a gyökere. Mi lesz, ha eltűnnek még az emlékeim is, és itt maradok a sötétben, az örök semmiben? Itt a mélyben túl nagy a csönd. Nem hallok mást, mint ütemes, távoli dobogást. Tudom, hogy feljebb, valahol a gyökérzet sűrűjében, ott dobog a szívem. Még emlékszem, milyen érzés volt, amikor majd’ kiugrott a mellkasomból, mert láttam, hogy a nevem ott lóg fent, magasan az iskolai almafán. Még emlékszem, milyen volt, amikor mindig felfelé néztem, és csak a felszínt láttam. De most itt vagyok, lent a mélyben, ahol minden fekete, ahol már nem én vagyok. Ahol már csak várni lehet – vagy siratni a soha el nem jövő átalakulást.

Ha elég mélyre nyúlsz, új életbe kapaszkodsz, és élővé forgathatod azt, ami elmúlt. Apránként araszolsz gyökereiddel előre, folyamatosan nyújtózkodsz, hogy erőtől duzzadó tested elérje a falon túli, sorvadt világ föld alatti csökevényeit. Hallod az imát, ami előrehúz, érzed az áldozat erejét, ami előrelök. Azok, akik ismerik a világfa titkát, velem álmodják a világot. És amikor a gyökereim elérik a falon túli semmi aszott, élettelen kapaszkodóit, meglódul az erdőfal, kijjebb tolja magát, hogy nagyobb legyen a világ, ami zöldülni tud, ami mozog, és színre vált. Így araszolunk előre, így forgatjuk vissza élővé azt, ami meghalt. Így lopjuk vissza az élő világot a semmiből. Így lesz az áldozat egyszer szép és örökkévaló. Majd, egyszer.

Ha már mindenüket feláldozták azok, akik egyszer feláldozták a világot.

NAGY LÁSZLÓ DÁVID

TANYASI SZERELEM

1990-ben született. Budapesten él, szabadúszó copywriter. Tizenkét éves korában véletlenül a kezébe került egy Stephen King-regény – pár nappal később eldöntötte, hogy író lesz, és rémtörténeteken kezdett dolgozni. Tavaly fejezte be első horrorregényét, jelenleg elbeszéléseket ír. Ez a novella a második megjelenése.

Percekig fekete a képernyő – hogy a felvétel hibája-e, vagy a koncepció része, fogalmam sincs. Talán így akarták növelni a hype-ot, bár ez a szó szerintem még nem létezett itthon a kétezres években. Nem tekerem át a feketeséget, néha megállítom a felvételt, rázoomolok egy-egy adáshibára, hátha találok valami elrejtett furcsaságot a háttérben. Semmi. Csak az arcom tükröződik vissza a képernyőről.

Aztán jön a főcím.

Napfény, kukoricaföld, disznóröfögés. Nagydarab, vigyorgó férfi pattan le egy tűzpiros traktorról. Cowboykalap, kockás flaneling, gumicsizma – a szokásos felszerelés. Közelebb lép a kamerához, belevigyorog a képbe, kigombolja az ingét.

Leveszi. A kamera végigszánkázik a tejfehér, vöröses szőrszálakkal tarkított pocakon, a vastag Levi’s övcsat fölött megáll, távolít, elmosódik a kép – aztán kiélesedik.

Szívecskét borotváltak a szőrbe.

A fehér bőrszívet átüti egy rajzolt nyílvessző. Rózsavörös vér csordogál a sebből, betűket formál, és megjelenik a főcím:

Tanyasi szerelem.

Az epizód nyersvágását csupán egyetlenegyszer vetítették le egy mozis díszbemutatón, de utána nem került tévés sugárzásra – a Tanyasi szerelem című pilotot pedig mindenki elfelejtette. Bár egy-két beszámoló kikerült az internetre a vetítés után, ezek hamar elérhetetlenné váltak, még az archívumban sem sikerült rájuk lelnem.

Persze semmi nem tűnhet el nyomtalanul.

Tíz évbe telt, de végre megszereztem az eltűnt felvételt.

A főcímet rövid stáblista követi. Legalábbis ebben a munkaverzióban – úgy sejtem, ez a rész végén jelent volna meg, itt csak fekete háttérre, egyszerű fehérrel írják ki a neveket, mintha egy régi némafilmet néznék.

Rendezte: Dermen Márton, Sipos Zsolt. Producer: Sipos Zsolt, Szélesi Márió. Tanácsadó: Fekete Valentin. Casting: Tóth Anita. A műsor szereplőit a Style 2000 Kft. öltözteti.

Ezután jelenik meg a traktor gazdája. A félmeztelen férfi a főcímből. A főszereplő. Marci.

Először még a régi Index fórumon olvastam róla. Tanyasi szerelem... látta valaki? volt a topic címe. A posztoló nevére már nem emlékszem – az is könnyen lehet, hogy a készítők írták, promócióként –, de a címet megjegyeztem. Tizennégy éves voltam, és épp titokban bele voltam zúgva egy vidéki lányba, úgyhogy isteni jelnek vettem a címet – így visszaemlékezve, azt hiszem, akkor mindent isteni jelnek vettem –, és rákattintottam.

A lányt végül nem mertem megszólítani, de a bejegyzés megragadt bennem. Nem tudom szó szerint felidézni az egészet, de a lényegre emlékszem. És az elejére.

„Fenomenális, gyerekek. Földöntúli élmény. Ott voltam a díszvetítésen, és úristen... ha ez lemegy a tévében, megváltoztatja a világot.”

Marci harmincöt éves. Földbirtokos az Alföldön.

Bárgyú gitárzene szól, valami magyar előadó a vidéki életről énekel a háttérben – próbáltam megtalálni a dalt, de pár szó kivételével értelmezhetetlen a szöveg, és a Shazam sem segített –, Marci fülig érő vigyorral sétálgat a mezőn, kigombolt inge lengedezik a szélben, mellette sárfoltos malac lohol. Körbejárják a farmot, miközben a kép alján sorra jelennek meg az érdekességek a férfiről. Minden mondat drámai, fémes csattanással ugrik fel a képernyőre.

Korábban vándoréletet élt. Bejárta a világot. Örökölte a farmot. Ötvennégy csirkéje van. Hat tehene. Tizenhárom disznója. És saját bevallása szerint végtelen kukoricaföldje.

Amikor megjelenik a mondat, a kamera ráközelít Marcira, szőkésvörös tüskehaja, hegekkel csúfított kalácsképe betölti a képernyőt. Kacsint egyet penészszürke disznószemével, aztán már nedvesen fénylő száját látjuk.

– Rengeteg mindenem van – mondja. – De a legfontosabb hiányzik: nincs asszonyom a farmon...

Hatásszünet, mintha tábortűzi történetet mesélne. Aztán vigyor.

– De ez most megváltozik.

Akkoriban gombamód elszaporodtak a különféle társkeresős valóságshow-k. Amerikában hasított a Rock of Love és Tila Tequila műsora – itthon pedig mindenki azon izgult, ki kapja a rózsát A nagy őben. Úgy tűnt, a Tanyasi szerelem is ezt a trendet akarja meglovagolni, azonban rendhagyó módon nem egy hagyományosan szép főszereplőt választottak.

Az első cikk a Színes RTV-ben jelent meg a műsorról. Interjú Sipos Zsolt producerrel. A lapszám mára teljesen elérhetetlenné vált, egy szkennelt verziót viszont sikerült szereznem. Rossz minőségű, több helyen olvashatatlan. De még így is rengeteg információt tartalmaz.

Kérdés: Miben különbözik a Tanyasi szerelem a többi társkeresős valóságshow-tól?

Sipos: Mindenben. Ez nem egy külföldi franchise, hanem saját, magyar fejlesztés. Hatalmas pénzügyi kockázat volt, de amikor Valentin és Márió megkeresett az ötlettel, rögtön igent mondtam. Az első epizód után biztos vagyok benne, hogy megváltoztatja a tévézést.

(...)

A főszereplőt nagyon könnyen megtaláltuk. Marcival még korábban találkoztam, amikor hozzá hasonlóan a világot jártam. Nem hiszek a véletlenekben: a sors hozott össze minket, és rögtön tudtam, hogy forgatni akarok vele. Kitűnik a többi ember közül, akárhol van, uralja a teret. Hihetetlen jelenléte van az életben és a képernyőn egyaránt, ez a műsor pedig tökéletes alkalom számára, hogy megmutassa, mire képes, és megismerjék az emberek. Vérbeli tehetség.

Kérdés: De hát csak magát kell játszania, nem?

Sipos (kis szünet után): Igen, persze. (Nevet.) De a legtöbb ember ilyenkor leblokkol, vagy természetellenesen viselkedik. Marci pedig olyan, mintha egész életében a képernyőn szerepelt volna. Ráadásul olyan arca van, hogy mindenkinek ismerősnek tűnik. Pedig még nem szerepelt a tévében, a nézők még sosem találkozhattak vele korábban... mégis olyan, mintha mindig ott lett volna.

Marcinak sosem volt még komoly kapcsolata.

– Túl sok a tennivalóm, nem volt nekem időm ilyenekre. Persze azért... – kezdi, de lekeverik a hangot. Rögtön érkezik a következő kérdés az ismerős hangú műsorvezetőtől, akit nem mutat a kamera:

– És milyen számodra az ideális lány?

Marci a kamerába néz. Nem pislog.

– Nincsenek nagy igényeim – mondja.

Drámai átvezető zene. Tájképek, a farmot látjuk madártávlatból. Női hang narrál:

– Egy újabb átlagos nap a farmon. Egyedül a végtelen kukoricamező közepén, egyedül az állatokkal. Holnap azonban felderül Marci élete: reggel négy gyönyörű lány költözik majd be a farmjára. Mindannyian lehetőséget kapnak, hogy bebizonyíthassák, ők a tökéletes gazdasszonyok... Most pedig ismerjük meg őket!

Rákerestem mindegyik készítő nevére, de egyedül Sipos Zsolt producerről találtam néhány infót. Róla is csak a Tanyasi szerelem előtti időszakból. 2003-ban nagyszabású akciófilmet tervezett, Stohl András, Konta Barbara és a Cobra 11-ből ismert Erdogan Atalay főszereplésével. El is kezdték a forgatást, de egy hónap után leálltak. A stáb négy tagja is halálos baleset áldozata lett, amikor összeomlott az egyik díszlet.

Sipos ezután eltűnt a filmvilágból – a Tanyasi szerelmet szánta a nagy visszatérésnek.

Részlet az interjúból:

Sipos: Volt pár évem átgondolni a dolgokat. Négyen meghaltak a Halálos száguldás forgatása alatt, és ez teljesen tönkretett. Magamat hibáztattam. Ha több pénzt szerzek a díszletre, a kellékesekre, akkor talán nem lett volna semmi baj. De a legrosszabb, hogy a temetések után megnéztem az addig elkészült snitteket. Szemét volt az összes.

Azóta csak filmeket néztem, minden műfajban, a világ minden tájáról. Tanulni akartam: új technikákat kutattam. Bejártam a világot, rengeteg emberrel találkoztam. Új szemléletmódokat fedeztem fel. A legtöbbet az indonéz utazásom adta: egy pogány törzs nemcsak az isteneivel ismertetett meg, de ők mutatták be nekem Marcit is.

És tanultam tőlük egy szertartást: a gerbangot. A történetmesélésről szólt: a vezetőjük mesélt, és ahogy beszélt, mintha valamiféle szellemi átjáró jött volna létre a nézők és a történet között. Azt láttam az emberek arcán, mintha elhagyták volna a testüket a szertartás közben. Tudtam, hogy ha ezt lefordítom filmnyelvre, spirituális élménnyé emelhetem a film befogadását, és közelebb hozhatom a filmet nézőkhöz. Nem pusztán egy tévéműsort akartam, hanem valamit, aminek tényleg részévé válnak. Úgyhogy a produkció minden lépésénél ott vagyok, hogy minden egyes képkocka tökéletes legyen. Úgy érzem, sikerült.

Huszonéves lányok a bárpultnál. Kettő barna, kettő szőke. Egyenarcuk van, egyenmosolyuk, egyennevetésük. A szemük nem látszik a felvételen: a földet nézik.

Koccintanak, a poharakban valami sűrű folyadék. Lehúzzák.

Az egyik szőke (Edina) konditeremben dolgozik, de énekesnőnek készül. A másik (Zsanett) műkörmös. Az egyik barna (Erika) szoláriumban dolgozik. A másik (Timi) bárpultos.

Mind nagyon várják, hogy megismerhessék Marcit. Mindannyiuk szerint nagyon férfias, mindannyian örülnek neki, hogy nem nyálas szépfiú. Mindannyian a városban nőttek fel, és mindannyiukat vonzza a vidéki élet.

Mindannyian azt mondják, Marci őket fogja választani.

Ahogy kerestem a felvételt, sorra ugrottak be az emlékek. A műsort rengeteget promózták a vetítés előtt. Óriásplakátok és citylightok mindenfelé, kukoricamezőbe vágott szívvel, felirat nélkül – rejtélyes, pár másodperces tévészpotok traktorral, gumicsizmával és egy lánnyal, aki berohan egy kukoricamezőre. Zene nem volt alattuk, csak statikus zúgás, mint valami adáshibánál.

Óránként többször is leadták őket. Mindenki csak találgatott, senki sem tudta elképzelni, mivel készül a csatorna.

Aztán egyszer csak a dátum is megjelent, vörössel, fekete háttéren: 2009. szeptember 9.

Díszvetítést szerveztek a Lurdy Házba. Telefonálós nyereményjátékot is hirdettek, a vetítés előtt két hónappal. Minél többször hívta fel az ember az emelt díjas telefonszámot, annál több esélye volt, hogy megnyerje a kilencven tiszteletjegy egyikét.

Van egy halvány emlékem, hogy gyerekként felhívom őket. Nem nyertem.

Gyönyörű barátságok kezdete.

Ez a következő blokk címe. A négy lány végre megérkezik a farmra. A kamera ott van velük, veszi, ahogy a Suzukiban zötykölődnek. A sofőr arcát kikockázták, mint a szemtanúkét a riportokban, a lányok nem néznek egymásra, nem beszélgetnek, csendben ülnek, hullamerev testtel.

Az ajtó megáll a farm előtt. A lányok arcára egyszerre ül ki a fülig érő vigyor. Szinkronban nyílnak ki az ajtók. A lányok kilépnek: tűsarkak süllyednek a sárba. Az autó elhajt. Bőröndöknek nyoma sincs.

– Sziasztok, gazdasszonyok! – kiáltja Marci. Égnek emeli a kezét. Most másik kockás inget visel, rózsaszínt, a gombok még mindig nagy ellenségei, a hasa kibuggyan, bal kezében sötét üveg.

– Szia, gazda! – kiáltja a lánykórus. A négy hang eggyé válik, nem lehet megkülönböztetni őket.

– Hadd vendégeljelek meg titeket egy jó házi pálinkára! – Marci úgy lóbálja az üveget, mintha fejsze lenne, amivel lecsapni készül. – Egy jó gazdasszonynak bírnia kell az italt!

Marci arcán bárgyú vigyor, a szöveg teljesen mű, a férfi nem tűnik igazi parasztfiúnak, egyáltalán nem úgy beszél, mégis: igaza volt Siposnak. Marci természetesen hangsúlyoz, magabiztos, mintha észre sem venné a kamerát. Pedig az operatőr szinte a tarkójára liheg, olyan közelről veszi, hogy tisztán látszik, Marci nyakán hurkákba gyűrődik a bőr, a résekben tükörként csillogó izzadságpatak kanyarog.

Aztán a kamera távolít – csak egyetlen kamerával veszik fel a jelenetet, vágás nélkül.

A lányok tornasorba állnak, Marci egymás után megitatja őket az üvegből, megveregeti a vállukat. A lányok kábán mosolyognak.

– Most már készen álltok – mondja Marci. – Indulhat a szüret!

A díszvetítésről semmilyen infót nem találtam. Nincsenek beszámolók, nincsenek kritikák. Mintha meg sem történt volna. Egyedül az a fórumbejegyzés bizonyítja, hogy lezajlott. Mielőtt olvastam, nem emlékeztem a reklámokra – de ahogy megláttam a beszámolót, visszatértek az emlékek. És rémlett, hogy kamaszként teljesen megbabonázott a bejegyzés szövege. Aztán valahogy azt is elfelejtettem az első mondatok kivételével.

És hiába kutattam, még a netes archívumban sem találtam semmit. Amikor a tévécsatornánál érdeklődtem, azt mondták, nem is hallottak erről a műsorról. Bárkit kérdeztem, nem emlékszik a tévés reklámokra.

De nálam van a bizonyíték. Ütött-kopott VHS-kazetta, rajta két vörös matricával: traktor, átnyilazott szív.

Disznóröfögés. Marci hentesköpenyt és békazöld gumicsizmát visel, a lányok nagyon rövid farmersortot és sárfoltos tűsarkút. Barnás-rózsaszínes trutymótól iszamós disznók töltik be a képernyőt – mindegyikük a kamerába néz, mintha kiélveznék a tizenöt perc hírnevet. Röfögnek, túrják a sarat. Disznóbűz tolul az orromba, átüt a képernyőn.

A blokk címe: A szüret.

– Ez a gyümölcs az országban csak itt, Baltanya megyében, Alsóhamván terem meg. – Marci a disznók felé int. – A világban is csak pár helyen van. Véletlenül fedeztem fel, egy ázsiai disznóvágáson, és magammal hoztam. Komiszbogyónak hívom. El kell ültetni a magvakat, aztán megvárni, amíg megteremnek. Évente csak egyszer van ilyen, aztán ha kinőnek, a disznók megeszik őket. Aztán már csak várni kell. Ha a disznók szemét benövi a sárga lebernyeg, már megérettek a szüretre.

A lányok egyszerre bólintanak.

– A fészerben találjátok a fejszéket. – Marci a tákolmányra mutat. – Ha találtok egy érettet, egyszerre vágjátok belé mind a négy fejszét. Egyszerre. Négy csapás. Se több, se kevesebb. És ne húzzátok ki a fejszét, amíg ki nem vérzik az állat... Tudjátok, minden igazi szerelem vérben születik!

A lányok egyszerre nevetnek fel.

– Van kérdés?

Nincs kérdés. A lányok kihozzák a fejszéket. A disznók körül keringenek, mozgásuk robotmerev, prédát keresnek. Körbeállják az egyik disznót. Egyszerre emelkednek fel a fejszék. Egyszerre csapnak le. A disznó megremeg. Rövid, gurgulázó visítás hallatszik.

Elsötétül a képernyő.

Hogy honnan szereztem a felvételt, ha rajtam kívül látszólag senki sem tudott a műsorról?

Egyszer csak ott volt a kazetta az íróasztalomon, mintha a cselédem hozta volna be a postámat. Persze nincs cselédem, csóró egyetemista vagyok.

Már évek óta kérdezősködtem a sorozatról, minden létező fórumon. Semmilyen választ nem kaptam, a posztjaim eltűntek, és már kezdtem azt hinni, csak álmodtam az egészet, amikor kaptam egy privát üzenetet egy rdrm214 nevű felhasználótól. Azt írta, a műsor létezik. Nem csak álom. És bizonyítani is tudja – pénzért cserébe.

Államis vagyok, ösztöndíjas filmszakon, mozijegyen kívül csak ételre, rezsire, filmekre és különféle régi filmlejátszókra szoktam költeni. A ritka filmek és sorozatok érdekelnek. Nem vagyok ezzel egyedül. A szaktársaim közül páran alapítottak egy gyűjtői klubot: gazdag srácok, elképesztő filmgyűjteményekkel. A közelükbe sem érek, úgyhogy nem csatlakozhattam. De aztán beugrott a Tanyasi szerelem – az volt a szent grál. Ha megszerzem, biztosan befogadnak.

Úgyhogy diákhitelt vettem fel, és látatlanul elutaltam a kért összeget. Azt a szkennelt cikket kaptam a pénzemért. Megvizsgáltam a képet, nem hamisítvány-e, de minden stimmelt; látszott, hogy régi, gyűrött újságból szkennelték. Rákérdeztem a felhasználónál, akad-e még más anyaga, de az illető eltűnt. Nem értem el többé. Aztán megérkezett a felvétel.

A kazetta elsőre olyan volt, mint egy szimpla VHS – de csak egy rövid szalag volt benne, amire legfeljebb pár percnyi videó férne. Mégis működik. Amikor először a kezembe vettem, egy pillanatig úgy tűnt, életre kelt az ujjaim között. Szívdobogást éreztem, de biztosan csak képzeltem. Alig vártam már, hogy megnézhessem a felvételt.

Mert a gyűjtői klub nélkül is izgatott a Tanyasi szerelem. Az a régi hozzászólás nem hagyott nyugodni. Olyan volt, mint egy viszkető seb, amit nem tudtam megvakarni.

„Földöntúli élmény. Ha ez lemegy tévében, megváltoztatja a világot...”

De nem ment le. Úgy tűnik, a világ nem állt készen a változásra.

A disznó a földön hever. Mellette vértócsa – a felvételen valahogy elmosták, hogy cenzúrázzák, de tisztán felismerhető a vér. A tetem úgy fest a sebekből kiálló fejszékkel, mint egy hatalmas, bőrből és sárból lévő tűpárna. Marci lehajol a testhez, kirántja az egyik fejszét, cuppanás, könyékig belenyúl a hasadékba. Erőlködik, eltorzul az arca, duzzadt ajkába harap, kicsordul a vér. Marci felnyög, kirántja a kezét.

Ha ez a tévében lement volna, biztosan tizennyolcas karikát kap. Nem csoda, hogy nem rendelték be.

Dióméretű, epesárga bogyókat markol benne. Komiszbogyók. Premier plánban mutatja őket a kamera, végigsiklik a gyümölcs méregzöld erein. Szinte érzem a nyelvemen erjedt, maró ízüket.

Marci letörli a vért az ajkáról, de sáros a keze: szétkeni az arcán a feketeséget, mint valami harci festéket. Nem zavartatja magát – fülig ér a szája. Egyenesen a kamerába (rám) néz, éget a tekintete.

– A disznóknak megbecsülöm a húsát, a fejét meg a vérét is – mondja. – De ez az, ami engem éltet. Felkészít mindenre, és segít átlényegülni. – Mintha Marci egy pillanatra kiesne a szerepből, máshogy beszél. Aztán a lányokhoz fordul, akik szinte vigyázzban állnak a tetem felett. – Szép munka volt, lányok, ezt már szeretem. Egy igazi gazdasszonynak gyakran be kell piszkítania magát!

A lányok vigyorognak. Marci vigyorog. Senki nem szól, senki nem mozdul, de nem érkezik a vágás. A kép kimerevedik, a kamera a vigyorba fagyott arcokat mutatja. Másodpercek, talán percek telnek el. Kényelmetlen nézni: elszorul a torkom, jeges a gerincem, de a szemem a képernyőre tapad. Csak akkor veszem észre, hogy elfelejtettem levegőt venni, amikor végre megérkezik a vágás.

A következő snitten a bogyók nagy cuppanással zuhannak a turmixgépbe. A pengék fémes üvöltéssel széthasítják őket. Sárgás kotyvalék fröccsen a gép átlátszó műanyag falára. Marci söröskorsóba önti, nagyot húz belőle. Trutyibajusz tapad az orra alá. Nem törli le.

– Most jöhet a délutáni szundi. – Marci szürke szeme a kamerába villan. Ismét vigyorog. – Biztosan a lányokkal fogok álmodni.

Marci kicammog a képből. A kamera elfordul, a lányokat mutatja: a fal mellett állnak.

Narráció:

– Most pedig a lányok egyenként elmondják a Gazdasszonygyóntatóban, mik az első benyomásaik Marciról.

Az első szőke (Edina) bólint. Végigmegy a folyosón, kinyitja a nyikorgó, sárga ajtót a végén.

A Színes RTV-s interjúban Sipos a közelgő díszvetítésről is ejtett pár szót. Elhangzottak a szokásos szövegek: különleges élmény vár mindenkire, meglepetésekkel készülnek, minden csodás lesz. Az érdekes rész ezután jött.

Sipos: A legnagyobb magyar sztárok tolonganak, hogy ott lehessenek a vetítésen. Sorra érkeztek tőlük a hívások, hogy ugye ők is kapnak meghívót. Bár elképesztően hízelgő az érdeklődés, egy idő után sajnos nemet kellett mondanom – a helyek felét mindenképp hétköznapi emberekkel akartuk feltölteni. Szeretnénk különleges élményt szerezni nekik.

Persze azért a leghíresebb színészek, zenészek, sportolók mind ott lesznek a vetítésen. Kocsár Tibi például az elsők közt kapta meg a meghívóját, és Damina Judit is eljön – hazaugrik pár napra a Los Angeles-i forgatásáról, megbeszélte Verhoevennel. De Nagy-Zente Ákos, Tóth Eleonóra és DJ Tinker is szerepel a meghívottak között – Tinker egy hangulatoldó dj-szettel is készült az eseményre.

Sosem hallottam még ezekről az emberekről. Semmit nem találok róluk a neten. Semmit. Teljesen eltűntek.

Mintha kitörölték volna őket a világból.

A blokk címe: A Gazdasszonygyóntató.

Edina fémszéken ül, csontfehér, koporsóméretű helyiségben. Lesüti a szemét. A kezét tördeli, többször is felemeli, ujjai majdnem a szájához érnek – aztán elrántja őket. Mintha a műkörmét akarná rágni, de valami visszatartja. Talán a kamera. Rágás helyett végül fehéredő bütykökkel markolja a szék karfáját, műkörmével a fémet kopogtatja.

– Hogy érzed magad a tanyán? – kérdezi a láthatatlan hang.

Edina mosolyog.

– Remekül. – Mintha egy gép beszélne. – Imádok itt lenni. Csodálatos a farm. Nagyon aranyosak az állatok, és jó itt a friss levegőn. Mindig erre vágytam.

Ujjongó közönség hangját vágják be.

– És mit gondolsz Marciról?

– Nagyon helyes. És kedves. Első látásra megszerettem.

Ismét ujjongás.

– És szerinted te is tetszel neki?

A kopogás a fémen hangosabb. Gyorsabb.

– Igen. Tudom, hogy én vagyok neki az igazi.

Taps és ujjongás. Fütyülés. Kopogás.

Vágás.

A többi lány is bemegy a szobába. Ugyanezeket a kérdéseket kapják. Szinte ugyanúgy válaszolnak. Mindegyikük feszeng, mindegyikük kopog a körmével. Egyikük sem néz a kamerába. Mint a régi időkben, amikor az emberek féltek, hogy a kamera ellopja a lelküket.

Érzem, hogy valami nem stimmel. Valamit nem vettem észre.

Visszatekerem a felvételt. Újranézem, ahogy Edina belép. Leül. Mocorog. A kezét rángatja. Kopog a körmével. Szinte folyamatosan. Ismétlődik a kopogás. Ugyanaz a ritmus mindig. Kiráz a hideg, amikor felismerem.

– Hogy érzed magad a tanyán?

Három rövid kopogás.

– Remekül.

Három hosszú kopogás.

– Imádok itt lenni.

Három rövid kopogás.