Cara Colter

Egy vidéki lány New Yorkban

Sophie Pembroke

Itáliai menedék

Ally Blake

Firenzében ér a szerelem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Cara Colter, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Cinderella’s New York Fling (Harlequin Mills & Boon, Romance)

© Sophie Pembroke, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Italian Escape with Her Fake Fiancé (Harlequin Mills & Boon, Romance)

© Ally Blake, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Dream Vacation, Surprise Baby (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 69. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-615-108-020-7

- Kép: Shutterstock

Az Arany Júlia a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Cara Colter

Egy vidéki lány New Yorkban

ELŐHANG

Minden olyan gyorsan történt…

Persze a legtöbb ember valószínűleg ezt mondaná egy katasztrófa esetén. Nem mintha reggel felkelne az ember, és megtervezné a katasztrófát. Nem, akkor tör rád, amikor a legkevésbé számítasz rá. Az én koromban – hetvennégy éves vagyok – a váratlanul rosszul végződő dolgok vagy események nem igazán kellene hogy meglepjenek.

De mégis meg szoktak. Ezúttal is.

Végigsétáltam a Faelledparkenen, és legalább annyira örültem, hogy megszabadultam az idegesítő biztonsági főnökömtől, mint annak, hogy a híres koppenhágai parkot átalakították az Ascot Zenei Fesztiválra, amelyet minden nyáron más országban rendeznek meg. Színes és hangulatos sátorváros lett belőle, ahol a világ minden tájáról származó ételeket-italokat és mindenféle szuveníreket meg apróságokat kínáltak. A nagyszínpad mellett kisebb színpadok is voltak a kevésbé ismert énekesek és zenekarok számára. Akrobaták, zsonglőrök és bűvészek mindenütt.

Az idei fesztivál a „Carlene-től Celine-ig és minden, ami a kettő közt van” címet kapta. Hangzatosnak és modernnek találtam, bár az egyik PR-os a szemét forgatta, amikor ezt javasoltam.

De nem kellett volna csodálkoznom. Mert miután elhatároztam, hogy a családi örökségemet a siker felé terelem, gyorsan rájöttem, hogy a nőknek jobb, ha óvatosak, hogy senki ne vegye észre, milyen dörzsöltek is valójában. Azóta az Ascot-logó mindenféle terméken ott díszeleg a gyógyszerektől a konyhai csapokig.

Az ünnepelt énekesnő, Carlene tizenöt perc múlva lép fel, és sok látogató már a színpad felé vette az irányt. Úgy tűnt, körülöttem minden vibrál az energiától, én viszont egyre nagyobb szorongást éreztem, ami emlékeztetett arra, hogy miért is kerülöm általában a sokaságot. Olyan érzésem volt, mintha összezúzna a tömeg.

Rémesen meleg is volt. Nem számítottam erre a hőségre, amikor egy dániai nyári estére gondoltam. És pláne nem, amikor Maxet a pulóverem alá gyömöszöltem. Biztos a legtöbben azt mondanák, hogy csak baj lehet belőle, ha egy tacskót ilyen zsúfolt helyre viszek. Max azonban szeparációs szorongásban szenved, amit az időeltolódás és az idegen szállodai szoba csak súlyosbított. Az egyetlen hely, ami némi biztonságot nyújtott neki, az a pulóverem belseje volt. Kicsit úgy éreztem magam, mint egy kengurumama…

Ez a csodás érzés egészen addig tartott, amíg az egyik utcazenész meg nem ütötte a hatalmas dobot, pontosan abban a pillanatban, amikor elsétáltam mellette. Max artikulátlan hangot adott ki, és a pulóverem nyakkivágása felé kapkodott, vörös hegeket hagyva a bőrömön. Csak a másodperc töredékéig tétovázott, aztán átugrott a vállam fölött. Elég gyorsan megpördültem, hogy lássam, ahogy a földön landol.

Villámgyorsan feltápászkodott, és elrobogott. Csak a kis kalapja maradt hátra.

– Max!

Azt gondolná az ember, hogy a hangomban lévő kétségbeesés megállította a kis gazembert – de nem, a pillantás, amit a válla fölött vetett rám, inkább volt élénk, mint ijedt. És a következő másodpercben már el is merült a lábak tengerében.

Az életemet kockáztatva próbáltam követni. Le sem tudom írni a pánikot. Ez a kis kutya volt a mindenem. Abban a másodpercben rájöttem, hogy az egész, nem csekély vagyonomat odaadnám érte.

Nem volt értelme tovább üldözni. Az ügyetlenségem ijesztő volt, folyton bosszús pillantásokat kaptam. Úgy tűnt, sokan azt gondolják, túl sokat ittam. És hogy megerősítsem ezt az előítéletet, hirtelen megbotlottam, és kifordult a bokám. Ritkán engedek meg magamnak gyenge pillanatokat, de a fájdalom pokoli volt.

És akkor megjelent ő… a mentőangyalom.

A koncertszínpad felé áramló tömeg közepette a nő megállt, és rám nézett. Olyanok voltunk, mint két szikla a vadul hömpölygő folyóban. Első pillantásra tudtam, hogy jó ember. Hatalmas, aranybarna szemei voltak, tekintete szelíd és együttérző.

– Minden rendben?

Angolul beszélt, de akcentus nélkül, ezért gondoltam, észak-amerikai. Ösztönösen belekapaszkodtam. És ahelyett hogy lerázta volna magáról a bolond öregasszonyt, átkarolta a vállamat, és megtámasztott. Nagyon karcsú volt, magas, és hatalmas ereje volt.

– A kutyám! – zokogtam. – Elszökött… arrafelé.

Gyengeségemet és hisztériámat szégyellve el akartam szakadni tőle, de a bokámban égető fájdalomtól összerezzentem. Egy másodperccel később észrevettem, hogy egy férfi is tartozik a megmentőmhöz. Egyike volt azoknak a vonzó, önimádó pasasoknak, akik őszintén hiszik, hogy szívességet tesznek a nőnek, akit a figyelmükre méltatnak.

Úgy éreztem, meg kell védenem a mentőangyalomat.

– Ralph… ez a szegény asszony elvesztette a kutyáját. Megkeresnéd neki?

Ralph úgy bámult rá, mintha elment volna az esze, aztán összevont szemöldökkel nézett hivalkodó karórájára. Nem volt kérdés: nem akart elkésni a koncertről. Valószínűleg rengeteg pénzt költött az első sorba szóló helyekre.

Társa nem vette le róla a szemét, és észrevettem, hogy hirtelen teljesen más fényben látja őt. Úgy tűnt, a férfi figyelmét sem kerülte el ez a változás, mert alig észrevehető tétovázás után vonakodva felém fordult.

– Milyen fajta?

– Tacskó… matrózruhában.

Gúnyosan felvonta sötét szemöldökét, és úgy döntöttem, ki nem állhatom ezt az embert. Sőt, a nő nevében még gyűlöltem is.

Végül kelletlenül elindult.

– A neve Max! – kiáltottam utána.

Hirtelen remegni kezdtem, részben mert lüktetett a bokám, részben pedig azért, mert lelki szemeim előtt láttam Maxet… teljesen elveszve az emberek tengerében.

– Megsérült? – kérdezte aggódva az angyalom.

– Úgy tűnik, kificamodott a bokám.

Azonnal a hónom alá csúsztatta a karját, és gyakorlatilag kivitt a tömegből egy rögtönzött kávézóhoz. Egy fehér-sárga csíkos napernyő alatt műanyag asztalok és székek várták a vendégeket.

Egy fiatal nő éppen felállt az egyik asztaltól. Olyan szorosan fogta a koncertjegyét, mintha egész életében erre várt volna. Amikor látta, hogy sírok, a társamra nézett, és habozott. Aztán döntött.

– Minden rendben? Vagy segíthetek?

Rövid, sötét haja volt, és nagyon vékony alkata, eljátszhatta volna Csingiling szerepét a Pán Péterben. A vállán hangszertáska lógott, ami arra engedett következtetni, hogy nemcsak a Carlene-koncertre jött, hanem talán maga is zenész. Hozzám hasonlóan angol volt, ami valahogy irritált.

– Nem igazán. A barátnőm elvesztette a kutyáját – magyarázta az angyalom. – és megsérült a bokája.

A barátnője… nem egy bolond öregasszony, aki megakadályozza, hogy odaérjen a koncertre.

– Ó, szegény!

Hirtelen két angyal vezetett egy szabad asztalhoz.

– Hívjunk orvost? – kérdezte az angol nő.

– Nem, én csak a kutyámat akarom! – Elcsuklott a hangom.

– Milyen fajta?

Milyen kedves, hogy nem azt kérdezi, miért rángattam magammal egy kutyát erre a tömegrendezvényre. Bár Dánia a világ egyik legkutyabarátabb országa, tényleg nem volt bölcs dolog Maxot ma este idehozni.

– Tacskó.

– Imádom a tacskókat! – Zöld szemei csillogtak az izgalomtól. – Majd körülnézek. Mi a neve?

– Max. – Rövid ideig haboztam, Ralph negatív reakciójára gondolva, de aztán megráztam magam. – Matrózruhát visel.

– Egy tacskó matrózruhában… – Pislogott és nevetett. – Hallja csak, megcsinálta a napomat. Ó, dehogyis: az egész hetemet!

És mindez olyasvalakitől, aki éppen az év legjobban várt koncertjére tart! De mintha nem érdekelné, zsebre vágta a Carlene-jegyet, és hamarosan elveszett a tömegben. Hallottam, ahogy Maxet szólongatja.

Közben a másik angyalom szerzett nekem egy csésze teát.

Vonzó volt a maga egyszerű módján. Kaprinadrágot viselt seszínű felsővel, hatalmas, csokoládébarna szemeitől és figyelemre méltó magasságától eltekintve meglehetősen jellegtelen volt vállig érő, világosbarna hajával, szabályos vonásaival és vékony alkatával.

Bár meglehetősen tartózkodónak tűnt, vidáman csevegett, nyilvánvalóan azzal a szándékkal, hogy elterelje a figyelmemet a bánatomról és a fájdalmamról. Elmondta, hogy Jessica Wintonnak hívják, egy kanadai kisvárosból származik, ahol könyvesboltot vezet, a The Book and Crannyt.

– Nehéz lehet versenyezni az internetes óriásokkal – jegyeztem meg.

– Nem igazán, mert szerintem egy könyvesbolt nem csak a könyvek eladásáról szól – jött a válasz. – Véleményem szerint az online világ csak még nagyobb igényt teremt a valódi emberi érintkezésre.

Éreztem, hogy megvan benne a karizma, és okos üzletasszony. Ráadásul a fiatalabb önmagamra emlékeztetett. És milyen ügyesen sikerült elterelnie a figyelmemet az eltűnt kutyámról és a lüktető bokámról.

– Sokat utazik?

Röviden felnevetett, és elmondta, hogy ez az első külföldi útja. És az első igazi kalandja – az eddigiek mind könyvborítók között játszódtak. Aztán egy kis grimaszt vágott, ami arra engedett gyanakodni, hogy ez a kaland talán nem úgy megy, ahogy eltervezte.

– Stabil kapcsolatban van a kísérőjével? – Az időskor egyik előnye, hogy az ember őszinte és szókimondó lehet.

Jessica habozott, majd megvonta a vállát.

– Körülbelül egy éve van online kapcsolatunk. Az itteni napok az elsők, amiket tényleg együtt töltünk. Azt hittem…

Befejezetlenül hagyta a mondatot. Szegénykém, valószínűleg azt hitte, Ralph lesz a szőke herceg.

Megittam a teámat, és már csak a szállodai szobámba vágytam, hogy kipihenjem magam, és szomorkodjak szeretett Maxom miatt. De mielőtt bármit is mondhattam volna, Csingiling megjelent egy másik lány kíséretében, aki tüskés rövid hajával és vékony alakjával akár a testvére is lehetett volna. De a haja világosabb színű volt, arca szeplős – és szorosan a karjában tartotta a vergődő Maxet.

A két lány sugárzott, és olyan életvidámnak tűntek, hogy a szívem megugrott örömömben. Ráadásul a csoda, hogy újra láttam Maxet, még ha szakadt ruhában is… Sírva fakadtam. Visszakaptam őt, az én kis majmocskámat! Úgy nyalogatott, mintha erőszakkal rabolták volna el, és most örül, hogy újra velem lehet.

Két megmentője elégedetten nevetett, és bemutatkozott. Az angol lányt Daisynek hívták, a harmadikról pedig kiderült, hogy egy Aubrey nevű ausztrál. Aubrey villámgyorsan reagált, és megállította a kis kóborlót, amikor elszaladt mellette, majd körülnézett, hogy kié lehet. Összefutott Daisyvel, és most mindannyian együtt ültünk egy csésze friss tea mellett, és én mindhármukról megtudtam egy keveset.

Daisy valóban kezdő zenész volt, aki a fesztivál néhány kisebb színpadán fog játszani. És bár Aubrey nagyon nyitottnak és társaságkedvelőnek tűnt, volt benne valami törékenység, ami miatt attól tartottam, nem teljesen egészséges. Ő és a fivérei a családi festőcégnél dolgoznak, mesélte kevés lelkesedéssel.

Nagyon élveztem a három fiatal hölgy társaságát, és majdnem elfelejtettem, hogy feltartom őket, bármelyik percben elkezdődhet a koncert. Hónom alá dugtam Maxet, fel akartam állni, de a bokámba éles fájdalom nyilallott, ami tompa nyögést váltott ki belőlem, és legyőzötten süllyedtem vissza a székemre.

Észrevettem, hogy Ralph nyújtogatja a nyakát, nyilvánvalóan Jessicát keresi. Amint meglátta, az asztalunk felé vette az irányt.

– Látom, megtalálták a kutyát – jelentette ki hűvösen. – Jessica, menjünk.

A lány felnézett, és örömmel láttam, hogy kihívó csillogás villan azokban a bársonyos szemekben.

– A barátnőmnek segítségre lesz szüksége, hogy visszamenjen Maxszel a szállodába.

Természetesen tiltakozhattam volna, de úgy tűnt, ez döntő pillanat a mentőangyalom életében.

– Lemaradunk a koncertről – mondta Ralph.

– Úgy néz ki – felelte nyugodtan Jessica.

– Majd ők segítenek neki.

– Azt hiszed, a mi koncertélményünk fontosabb, mint az övék?

Daisy és Aubrey tátott szájjal nézett egyikről a másikra. Ralph mély levegőt vett, megsemmisítő pillantást vetett Jessicára, és elmasírozott a színpad irányába. Mi többiek egyszerre tartottuk vissza a lélegzetünket.

Aubrey volt az első, aki megtörte a súlyos csendet.

– Micsoda idióta! – fakadt ki.

Aztán mindannyian vihogtunk, mint a buta iskoláslányok. Hirtelen úgy éreztem, hogy közéjük tartozom – ez az érzés mindig is fájdalmasan hiányzott iskolás koromban.

– Egyedül is boldogulok – állítottam bátran. – Menjetek csak, élvezzétek a koncertet.

– Te egyedül? Én egyáltalán nem így látom – tiltakozott Aubrey energikusan, és körülnézett. – Megnézem, hátha elkapom az egyik ilyen golfkocsit, vagy mik ezek.

– Mindjárt zárok – mondta a rögtönzött kávézót vezető nő. – Ha kérnek még valamit…

Láttam, hogy legalább annyira ki van merülve, mint én, és azonnal tudtam, mi jót tehetek érte.

– Tessék, fogadja el ezt, nekem már nincs rá szükségem. – Azzal a kezébe nyomtam a jegyemet a Carlene-koncertre.

– Ha van barátja, akit rövid időn belül ide lehet hozni, akkor én is odaadom az enyémet – ajánlotta fel neki Jessica, majd Daisy következett.

A nő egyszer csak három jegyet tartott a kezében. A fáradtságát mintha elfújták volna.

– A gyerekeim… Itt lakunk a közelben. Nagyon szerettek volna elmenni a koncertre, de lehetetlen volt jegyet szerezni.

– Semmi sem lehetetlen – jelentettem ki.

Daisy mosolygott.

– Ez tetszik… „semmi sem lehetetlen” – ismételte ragyogva.

Egy golfkocsi, amelyben Aubrey ült egy mentős mellett, egyenesen felénk tartott. A fiatalember a mellettem lévő székre tette az elsősegélydobozt, levette a cipőmet és a zoknimat, és óvatosan megtapogatta a bokámat.

– Lehet, hogy eltört – hangzott a diagnózisa. Aztán elővette a mobiltelefonját, és a tiltakozásomra való tekintet nélkül mentőt rendelt a legközelebbi parkolóhoz.

Hiába ragaszkodtam hozzá, az angyalaim nem voltak hajlandóak elhagyni engem – még Aubrey sem, akinek még mindig megvolt a jegye.

– Mi lenne Maxszel a sürgősségin? – kérdezte Daisy. – Nem, veled megyünk, és felváltva vigyázunk rá, míg ki nem engednek.

Így mindannyian a golfkocsiban kötöttünk ki, amely teljesen túl volt terhelve. Aztán irány a kórház.

Szerencsére a bokám nem tört el, csak kificamodott. Így aztán órákkal később a kórház előtt összeölelkeztünk, és úgy mosolyogtunk egymásra, mintha már régóta ismernénk egymást.

Csak most tudtam végre közelebbről megnézni a három fiatal nőt, akik olyan önzetlenül feladták a terveiket, hogy támogassanak. Úgy értem, igazán megnézni… a szívemmel. Szokatlan képesség, ami már gyerekkoromban is megvolt. Anyám elborzadt tőle. Még az is felmerült benne, hogy talán nem vagyok igazi Ascot, hanem valami vándorcigányok hagytak el útközben. A gondolat, hogy igaza lehet, mindig is bátorságot és kitartást adott nekem a merev arisztokrata családban, amelyben felnőttem.

Közel sem voltam olyan bolond, mint amilyennek az emberek beállítottak, és nem voltam sem boszorkány, sem látnok. De elég volt mélyen az emberek szemébe néznem, és ösztönösen tudtam, mire van szükségük.

Ahogy idősebb lettem, megtanultam megtartani magamnak a megfigyeléseimet. Az emberek nem igazán értékelik, ha egy idegen kéretlen észrevételekkel és tanácsokkal közeledik hozzájuk. Az évek során egyre jobb lettem abban, hogy ne használjam ki a képességemet, még akkor sem, ha üzleti előnyt jelentett volna számomra.

Még most is, amikor a három angyalomra néztem, megdöbbentő világossággal tudtam, hogy mire van szükségük. De nem lett volna fenomenális üzleti sikerem, ha csak az ösztöneimre hagyatkozom.

– Rendeltem egy kocsit, ami visszavisz a szállodába Maxszel – mondtam, és felemeltem a kezem, amikor Jessica tiltakozni próbált. – De szeretném tartani veletek a kapcsolatot. Teljesen kezdő vagyok a közösségi médiában, de ha nem bánjátok…

Természetesen kedvesen reagáltak, és azonnal felírtak egy papírra minden szükséges információt. Egymás közt persze a mobiltelefonjukon cserélték ki és mentették le az adataikat. A jó öreg papír már nem opció ennek a generációnak.

De nekem ez a kis papír aranyat ért, hiszen most már zavartalanul kémkedhettem az angyalaim magánéletében. A fiatalok gyakran nincsenek tudatában, mennyi mindent elárulnak magukról az interneten. Nekem csak azért volt szükségem ezekre az információkra, hogy meggyőződjek róla, valóban arra van-e szükségük, amit én szükségesnek gondoltam.

És szerencsére abban a kivételes helyzetben voltam, hogy meg tudtam adni nekik. De egyáltalán nem volt sietős. Fiatalok voltak, olyan korban, amikor az igények még folyamatosan változnak. Volt időm és türelmem, és addig vártam, amíg száz százalékig biztos nem lettem a dolgomban.

A legjobban annak örültem, hogy mindhárman egyszerűen elfogadtak Vivnek. Egyiküknek sem volt fogalma arról, hogy ki van e becenév mögött: Vivian Ascot, a zenei fesztivál főszponzora és a világ egyik legnagyobb és legrégebbi családi cégének vezérigazgatója.

– Okos és jó fiú voltál – dicsértem Maxet, miközben a lányok után néztem, ahogy elvonultak, összekapaszkodva, jó úton afelé, hogy életre szóló barátok legyenek. – Ilyen csodálatos lehetőséget adtál nekem.

Jessica ma este Aubreyval akart maradni, nehogy újra összefusson Ralphfal a szállodában. Holnap mindhárman újra találkozni akartak a fesztiválon, hogy együtt nézzék meg Daisy előadását.

Én viszont elgondolkodtam, mire is lehet valójában szüksége a mentőangyalaimnak. Olyan fiatalok voltak, tele reménnyel és bizakodással, hogy megtalálják a maguk útját. De nem tudhatták igazán.

Jessicával beszéltem a legtöbbet, és ennek köszönhetően őt ismertem meg a legjobban. Tetszett, ahogyan leírta Timber Fallst, a kis üdülőhelyet a kanadai Sziklás-hegységben, ahol felnőtt, ahol a könyvesboltja volt, és ahol a szülei éltek. De bár remek helynek tűnt idősödő szülőknek és egy esetleges rövid nyaralásra, és Jessica kétségtelenül biztonságban érezte ott magát, maradt a kérdés: mi hozta Koppenhágába?

Bármit is gondolt ő maga, nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy utazása kevésbé szólt a romantikáról, mint inkább a szabad tér és az újdonság utáni sürgető vágyakozásról. A fiataloknak kihívásokra van szükségük, de a Ralphfal történt kudarc után könnyen visszamenekülhetett volna a megszokott fészkébe, ahelyett hogy felfedezné mindazt, amit az élet kínál.

De addig nem, amíg nekem is volt beleszólásom…

Miközben a limuzinra vártam, olyan boldogságot éreztem, amilyet régóta nem. Spontán elhatároztam, hogy én fogom játszani a jó tündért a három angyalomnak. Lehet, hogy ez lesz életem legjobb szórakozása.

1. FEJEZET

Jessica Winton elhagyta a vám- és bevándorlási traktust, és belépett a John F. Kennedy Nemzetközi Repülőtér nyüzsgő érkezési területére. Nyelt egyet, és kicsit erősebben markolta kerekes bőröndje fogantyúját.

A koppenhágai különleges zenei fesztivál óta nem látott ekkora tömeget, és az… úgy két évvel ezelőtt volt? Tényleg! Meglepetten pislogott. Majdnem napra pontosan annyi.

És mi lett a vége akkori reményteli menekülésének a hétköznapok elől? A virtuális románc nem állta ki a valóság éles fényét, és szappanbuborékként kipukkadt.

Valami hasonló történhet vele ezúttal is.

Mi vitte rá, hogy vállalja ezt a kockázatot? Pedig első pillantásra olyan jó érzés volt. Azóta azonban úgy gondolta, bölcsebb lett volna egyszerűen törölni az e-mailt, ami ide hozta. Mert valószínűleg átverés.

Akkor álmai férfija volt az, ezúttal álmai állása. Vajon az a sorsa, hogy újra és újra bedőljön az efféle „álombeli lehetőségeknek”?

Jessica boldogtalan pillantást vetett a mögötte bezáródó ajtókra és a táblára, amely szerint a vámterületre való visszatérés szigorúan tilos. Interjú vár rá itt, New Yorkban, de tudta, hogy úgysem kapja meg álmai állását.

Ennek ellenére mintha láthatatlan szálak húzták volna ide, miután közölte a Jensen, Henry & Ascot marketingcéggel, hogy nem tudja elfogadni a munkát. A cég azonban kitartó volt, és azt javasolta, hogy legalább egy első interjúra jöjjön el New Yorkba, és használja ki a lehetőséget, hogy egy kicsit körülnézzen a városban. Nem sokkal később kapott egy repülőjegyet és egy foglalási visszaigazolást három napra egy előkelő manhattani szállodába. Mintha mindent megbeszéltek és véglegesítettek volna.

Erre senki sem mondott volna nemet.

És most? A vártnál hosszabbra nyúlt repüléstől kimerülten, zavartan az ismeretlen környezet miatt, és bizonytalanul, hogy mi legyen a következő lépés, Jessica mélyen megbánta impulzivitását. Az ösztöneire kellett volna hallgatnia, nem pedig Aubrey vidám ausztrál zsargonjára. Barátnője mobiltelefonon próbálta rábeszélni a kalandra. Daisy egyszerűen csak örült a lehetőségnek, hogy talán karriert csinálhat New Yorkban.

De ő már legszívesebben visszafordult volna. A vámvizsgálat gyötrelmesen lassú volt, a vámtiszt rendkívül udvariatlan, és most, miközben majdnem eltaposta a tömeg, a gyomra is korgott.

És amennyire látta, senki sem jött ki elé.

Előhalászott egy összehajtogatott papírlapot a bőröndje egyik kis oldalzsebéből, és összeráncolt szemöldökkel tanulmányozta. A levél arról tájékoztatta, hogy Mr. James Gilbert-Cooper, a Jensen, Henry & Ascot marketingcég könyvkereskedelemmel foglalkozó részlegének operatív igazgatója felveszi a repülőtéren. Ő lehetne az új főnöke!

James Gilbert-Cooper… hogy nézhet ki valaki ilyen névvel? Feltehetően idős és komoly, öltönyben, csokornyakkendővel és kerek szemüveggel. Idegesen körülnézett, de nem látott senkit, aki akár csak távolról is megfelelt volna a leírásnak. Mi van, ha egyáltalán nem is jön el? Mennyi ideig várjon?

Talán inkább taxival kellene a szállodába mennie. De nem szokták a fiatal női turistákat átverni a taxisok? Mi van, ha megölik ebben a pokoli forgalomban? Vagy a taxisofőr olyan helyre viszi, ahol…

Azonnal hagyd abba! – dorgálta magát szigorúan.

Inkább Daisyre és Aubreyra gondolt, és a csodálatos barátságra, mely Koppenhága óta tartott. Vicces, milyen szoros kapcsolat alakult ki közöttük, az eltérő életmódjuk ellenére. Jessica olyan dolgokat mondott el nekik, amikről még olyan emberekkel sem beszélt volna, akiket egész életében ismert.

Mély levegőt vett, és megpróbálta lerázni magáról a rossz előérzetet. Akármerre fordult, senki sem nézett ki James Gilbert-Coopernek, és úgy tűnt, senki sem törődik vele.

„Piros kabátot fogok viselni…” Ha most belegondolt, talán pontosabban kellett volna fogalmaznia, mert a kabát sokkal inkább bordó volt. Miért nem egyeztek meg egy névtáblában, amit a férfi a magasba tart? Most már késő.

És akkor meglátta.

Úgy érezte, mintha a körülöttük lévő emberek viharos tengere lecsillapodott és szétvált volna, szabaddá téve a kilátást. Csak állt ott a férfi egy oszlopnak támaszkodva, hosszú lábait lazán keresztbe vetve a bokájánál. Világos antracitszínű öltönyt viselt. A zakó nyitva volt, a szabás tökéletesen kiemelte széles vállát. Az ing hófehér volt, a halvány rózsaszín nyakkendő kissé hanyagul csomózva a nyaka alatt.

Timber Fallsban senki sem mert volna ilyen színű nyakkendőt választani. A férfinem e remek példányának nemtörődömségét és kihívó magabiztosságát a hajának szokatlan színe is kiemelte.

Szürke volt. Ötven túlzás lenne, de körülbelül egy tucat árnyalat. A lenyűgöző ezüstös variációktól a fehér csíkokig és a majdnem fekete fénypontokig. Ahelyett hogy idősebbnek tűnt volna tőle, a nagyszerű vágás és az arrogáns fejtartás csak még lazábbnak mutatta.

A férfi a mobiltelefonját lapozgatta, és Jessica azon kapta magát, hogy eltűnődik, vajon mit nézeget. Fotókat? A gyerekeiről… Nem, ez nem illik hozzá. A feleségéről? Nem volt gyűrű az ujján. Barátnő? Barátnők?

Hirtelen a lány irányába nézett, mintha megérezte volna a fürkésző tekintetet. Jessica azonnal észrevette, hogy a szeme még sötétebb barna, mint az övé, a tekintete intenzív és követelő.

Jessica zavarba jött, hogy egy idegent bámul, gyorsan lehúzta a szemhéját, és a tömegben kereste a sokkal hétköznapibb Gilbert-Coopert. Mivel ezúttal sem járt szerencsével, vágyakozva nézett vissza a válla fölött a lezárt vámterületre.

De aztán nem tudott ellenállni, és visszafordult az érdekes idegenhez, aki most láthatóan körülnézett, és ingerülten ráncolta a homlokát. Úgy tűnt, végre megtalálta, amit keresett, és egyenesen feléje indult. Jessica visszatartotta a lélegzetét, majd csalódottan engedte ki újra, amikor a férfi a mögötte álló nőt vette célba.

– Jessica Winton?

A lány szíve kihagyott egy ütemet, amikor elfordította a fejét, és meglátta az idegen nőt a piros kabátban, amelyhez förtelmes virágos szoknyát és túl sok sminket viselt.

Micsoda sértés! Szóval így képzeli ez a nagyképű fickó a kisvárosi könyvkereskedőt? Mindegy. A lényeg, hogy ez James Gilbert-Cooper, tehát a potenciális főnöke!

– Édesem… – turbékolta a nő, és szinte elnyelte a férfit túlfestett szemével. – Bárki és bármi leszek, akit vagy amit csak akarsz.

Jessica tudta, hogy közbe kellene avatkoznia, de a benne élő kisördög élvezte, hogy a férfi megfizet a hibás ítélőképességéért.

– Azt hittem, ez már eldőlt – válaszolta a férfi rövid szünet után. – Szóval ön Miss Winton?

A nő kinyújtotta a kezét.

– És mi az ön becsületes neve, uram?

Jessica szeme tágra nyílt. Vajon az idegen tényleg van olyan pofátlan, hogy úgy tegyen, mintha ő lenne? Legkésőbb mostanra már közbe kellett volna lépnie, de amikor meglátta, hogy riválisa a kinyújtott férfikézbe kapaszkodik, a nyelvébe harapott.

– Jamie Gilbert-Cooper. – Csak nagy nehezen sikerült kiszabadítania ujjait a követelőző szorításból.

Jamie.

Ha ezt írta volna a levelében, Jessica jobban felkészült volna rá. De nem szabad túlzásba vinni a tréfát, és végül fel kell majd világosítania a férfit.

– Nem látok jegygyűrűt, Jamie…

Látszott, hogy a férfinak kellemetlen a helyzet, és Jessica hagyott magának még néhány másodpercet, hogy ne maradjon le a válaszáról.

– És ennek így is kell maradnia.

– Na, Mr. Gilbert-Cooper, ha ez nem tesz az abszolút…

– Gilbert-Coopert mondott? – vágott közbe Jessica kedves hangon. – Már vártam magára. – Ártatlan arckifejezése semmit sem árult el abból az élvezetből, amit érzett.

Riválisa úgy nézett rá, mint egy hívatlan parti vendégre, majd figyelmét ismét Jamie Gilbert-Cooperre fordította.

– Édes, te igazi főnyeremény vagy, és ugye nem fogsz hibáztatni egy igazi nőt, hogy legalább megpróbálta?

Láthatóan válaszra várt.

– Érezze jól magát New Yorkban – motyogta a férfi, és vádló pillantást vetett Jessica irányába.

– Jól is fogom! És ha van kedved, édes, megtalálsz a Gidgets Widgets Conventionön, itt nem messze. – Azzal eltipegett a magassarkújában.

– Akkor maga az igazi Jessica Winton? – kérdezte Mr. Gilbert-Cooper, amint kettesben maradtak.

Jessica bűnbánóan grimaszolt.

– Mea culpa.

– Miért van az az érzésem, hogy előbb is felfedhette volna magát?

– Hmm…

– Élvezte. – Ez megállapítás volt.

– Csak szeretném kijavítani a kisvárosi könyvkereskedőkkel kapcsolatos félreértéseket és tévhiteket.

Szedd össze magad, a potenciális főnököd áll előtted! – intette magát Jessica, bár már régen eldöntötte, hogy nem fogadja el az állást. Attól még profinak kellett maradnia.

Mr. Gilbert-Cooper lehajtotta a fejét, és hosszasan, kitartóan vizsgálgatta. A férfi sokkal magasabb volt nála, és közelről még lenyűgözőbbnek tűntek finom vonásai. A borosta sötétje különösen markáns külsőt kölcsönzött neki, akárcsak az arcszeszének férfias, kissé egzotikus illata. Mindene erőt és magabiztosságot sugárzott.

– A piros kabát miatt volt, és nem a könyvkereskedőkről vagy a vidéki városokról alkotott előítéletek.

A hangja sima és füstös volt, mint a több mint húsz éve érlelt whisky, amit Jessica apja évente egyszer, karácsonykor felszolgált. A lány nyelt egyet.

A piros kabát volt az egyetlen dizájnerdarabja, de már kétéves volt, és ezért talán már nem is olyan időtlenül elegáns, mint ahogy magának bebeszélte. A blúza és a fekete nadrágja gyűröttnek tűnt. Életében először sajnálta, hogy papucscipőt visel, csak mert kényelmes és praktikus. Amikor ilyen férfival találkozik az ember, önkéntelenül is azt kívánja, bárcsak legalább tizenkét centiméteres sarokmagasságú cipő lenne a lábán, kényelmes-e vagy sem. Odafigyelt, hogy üzletiesnek és profinak tűnjön, ezért a haját a tarkójánál csattal hátrafogta, és csak kevés sminket használt.

– Jamie – mutatkozott be újra a férfi. – Gilbert-Cooper.

– Örülök, hogy megismerhetem. – Legszívesebben felpofozta volna magát ezért a nevetséges reakcióért.

A férfi kézfogása határozott és szexi volt. Te jó ég! Hogy lehet egy kézfogás szexi?

– Bocsánat, milyen meggondolatlan voltam… – Az élénkpiros kabát váratlanul visszatért mögéjük. – Nem szívesen szakítom félbe a meghitt beszélgetést, de elfelejtettem odaadni a névjegykártyámat, édes.

Jessicát ekkor meglökte valaki. Jamie-nek tántorodott, aki ösztönösen hátrált, majd azonnal megragadta, hogy támogassa. Az üzletembernek öltözött goromba idegen átfurakodott a tömegen, kezében a lány bőröndjével, amelyhez a táskája és a tabletje volt csatolva. Nem futott, csak gyorsan haladt, mint aki elkésik egy találkozóról.

– Jól van? – kérdezte Jamie, és csak ezután követte a tekintetét.

– Az… az az ember ellopta a holmimat!

Jamie tétovázás nélkül elsprintelt, és a sokk ellenére Jessica nem tudott nem csodálkozni villámgyors indulásán. Ezt az izgalmas pillanatot mindenképpen megosztja majd a könyvesboltjában rendszeresen összejövő romantika-thriller olvasókörrel. És persze Aubreyval és Daisyvel. Mindketten megjósolták, hogy új élete tele lesz váratlan kalandokkal. Itt volt az első: még egy teljes órája sem volt New Yorkban, és máris egy lélegzetelállító hős sietett a segítségére!

Nem mintha így kellene gondolkodnia a potenciális főnökéről…

Csak későn vette észre, hogy ő is hirtelen eltűnt a föld színéről. Mr. Gilbert-Cooper megnyugtató jelenléte nélkül a sokk, amit az imént átélt, teljes erővel érte Jessicát. Remegve lélegzetet vett, és körülnézett, hol ülhetne le egy pillanatra.

Te jó ég! Szóval ez New York…

Jamie szerencsére olyan ember volt, akire egy ilyen veszélyes helyen és helyzetben is lehetett támaszkodni. Azt a benyomást keltette, hogy mindent kézben tart, és biztosan utoléri az elkövetőt, visszaszerzi a holmiját, megtörik köztük a jég, és megbocsátja neki azt a kis tréfát a piros kabáttal.

Egy pillanatra lehunyta a szemét.

Néhány perc múlva már egy taxiban ülnek, vagy a férfi sötét limuzinjában, utaznak New York Cityn keresztül, és nevetnek az izgalmas incidensen.

Kinyújtotta a nyakát, kereste a hősét, de a tömeg elnyelte Jamie-t és a tolvajt is, a bőröndjével együtt.

Másodpercek teltek el, majd percek.

Végül meglátta Jamie-t, aki a tömegen keresztül közeledett felé. Felugrott. De a megkönnyebbülése, hogy látja az egyetlen arcot, akit New Yorkban ismer, rövid ideig tartott. Mr. Gilbert-Cooper keze üres volt, és markáns arca olyan sötét, mint egy viharfelhő. Egyik kezével meglazította a nyakkendőjét, a másikkal pedig a füléhez szorította a mobiltelefonját. Valószínűleg a rendőrséggel vagy a reptéri biztonságiakkal beszélt.

Jessica kezdett forró lenni. Ahelyett hogy tétlenül ült, kapcsolatba kellett volna lépnie a hatóságokkal, és el kellett volna érnie, hogy a repülőtér kijáratait lezárják, amíg a kamerafelvételeket elemzik, és…

A mobiltelefonját azonban a csomagjával együtt ellopta a tolvaj.

– Sajnálom – mondta Jamie, és eltette a telefonját. – Úgy tűnik, egy bandával van dolgunk, akik már régóta csinálják ezt. Most hallottam a rendőrségtől, hogy naponta akár kétszáz poggyászlopást is bejelentettek a repülőtéren.

Jessica hirtelen könnyeket érzett a szemhéja alatt, amelyeket igyekezett visszatartani.

Nem kaland, hanem katasztrófa!

– Általában párban dolgoznak. Az egyik eltereli a figyelmet, míg a bűntárs kihasználja az áldozat naivitását, és ellopja a csomagot.

Azonnal felmeredtek a lányban a tüskék.

– Azt mondja, naivnak nézek ki?

Jamie kissé felvonta széles vállát.

– Nem akartam azt sugallni, hogy a maga hibája. Inkább azt mondanám, hogy jóhiszemű. És ha valaki, akkor én vagyok a hibás – váltott ügyesen álláspontot, és ismét elővette a mobiltelefonját. – Na, gondoltam! Ezen a hétvégén nem lesz Gidgets Widgets Convention New Yorkban. A két jómadár nyilván összedolgozik.

Jessicának szüksége volt egy pillanatra, hogy összeszedje magát.

– A névjegykártyája?

– Kidobtam. Úgyis biztos hamis volt.

– Ujjlenyomatok!

A férfi sötét szemöldöke felfelé húzódott.

– Sajnálom, hogy kiábrándítom, Miss Winton, de nem hiszem, hogy a rendőrség foglalkozna ilyen piti bűncselekményekkel…

– Piti bűncselekmény? – szakította félbe a lány döbbenten. – Nos, én…

– Először is, írjunk egy online kárbejelentést a rendőrségnek, zároljuk a hitelkártyáját és a mobilszámát – hozta vissza a lányt a földre Mr. Gilbert-Cooper.

Jessica szárazon nyelt.

– Soha nem kapom vissza a cuccaimat, ugye?

– Úgy néz ki – felelte a férfi.

– Se telefon… se pénz… és nincs mit felvennem… – A hangja minden egyes szóval vékonyabbnak tűnt.

És folytatódott benne a lista: se smink, se parfüm, se kedvenc sampon, se rózsaszín, matt körömlakk, se regény, amibe menekülhetne, hogy egy időre kizárja ezt a kimondhatatlan katasztrófát.

– Az útlevelem… – suttogta hirtelen. – Hogy jutok most haza? Hol és milyen gyorsan tudok újat igényelni?

Mekkora hiba volt egyáltalán idejönni! Legalább olyan rossz, mint a két évvel ezelőtti koppenhágai katasztrófa. Úgy tűnt, a zaj és az aktivitás körülöttük folyamatosan fokozódik. És mintha csak gúnyt űznének belőle, a hangosbemondó most a poggyásztolvajokra figyelmeztetett!

Jessica vágyott a Timber Falls-i nyugalomra és biztonságra. A Fő utcai csinos könyvesboltjára és a kényelmes házikóra, amelyben a szülei tágas birtokán élt. Vágyott a tó tiszta vizére és a zöld lombokra…

– Mindent elrendezünk – szakította ki Jamie hangja az álmodozásból.

Jessica elfordította a fejét, és először nézett rá igazán. Nem volt kérdés, hogy rendkívül vonzó, de a hangja, mely egyszerre volt együttérző és megnyugtató, valami mást is közvetített számára. Bizalmat… biztonságot. Olyan férfi, akit az ember maga mellett akar tudni veszélyben és válságos időkben.

Valójában örökre! A sokáig visszatartott könnyek hirtelen kicsordultak.

Jessica egyetlen vigasza az volt, hogy ez a látvány mintha Jamie nyilvánvaló fölényességét és magabiztosságát is elmosta volna.

2. FEJEZET

– Ne sírjon! – mondta Jamie élesebben, mint ahogy szándékában állt. Így aztán nem volt csoda, hogy a parancsa éppen az ellenkező hatást váltotta ki. Jessica könnyei még erősebben folytak. – Kérem – tette hozzá kicsit halkabban, és maga is hallotta a hangjában rejlő kétségbeesést.

Az apja meghalt, amikor ő épp csak betöltötte a tizennyolcadik életévét. Elöntötte az az emlék, amikor anyja és húga rengeteg könnyet hullatott, miközben ő csak állt ott tehetetlenül.

Az azonban érthetetlen volt, hogy egy vadidegen ember hasonló állapotba hozhatta őt a maga kétségbeesésével. A furcsa és meglehetősen döcögős kezdet ellenére ez még mindig tisztán üzleti kapcsolat. És amit különösen nagyra értékelt egy ilyen kapcsolatban, az az, hogy tárgyilagos, és nem az érzelmekről szól.

Megkönnyebbülése, hogy nem kell három napot egy közönséges, felcicomázott fregatton töltenie, elpárolgott, amikor rádöbbent Jessica Winton érzékenységére és sebezhetőségére. És megint ott volt az az érzés, amely oly sokáig gyötörte, és amelyről azt hitte, hogy már leküzdötte: a bűntudat.

Kudarcot vallott. Az a tolakodó női csali elaltatta az éberségét. E kudarc miatt egy másik nő most átadta magát a kétségbeesésnek, és forró könnyeket hullat, melyeket láthatóan nem lehetett elfojtani.

Habár…

Amikor látta, hogy Jessica Winton milyen bátran próbálja visszanyerni a nyugalmát, és a kézfejével letörli finom arccsontjáról a könnyek utolsó nyomait, már éppen mély levegőt akart venni, de aztán jött a következő lesújtó felismerés.

Nemcsak hogy kudarcot vallott, de még hazudott is neki. Mert igenis vannak előítéletei a vidéki könyvkereskedőkről…

Vagyis voltak. Mert Jessica egészen fiatal, karcsú és izgalmasan más volt. Erre a hatalmas csokoládébarna szempárra pedig végképp nem volt felkészülve. Vagy a puha, telt alsó ajakra…

De hogy is lehetett volna másképp? A Jessica Wintonnak szóló állásajánlat egy tréfa része volt, melyet az ő kárára szántak. Jamie már hét éve dolgozott a Jensen, Henry & Ascot nemzetközi hírű marketingcégnél, az utóbbi három évben operatív igazgatóként. Két és fél évvel ezelőttig fel sem fogta, hogy a cégnév „Ascot” része többet jelent részleges partnerségnél. Az pedig még inkább meglepte, hogy valódi személy áll mögötte.

Méghozzá egy extravagáns, klassz nagynéni!

A cég által szponzorált éves zenei fesztivál promóciójának megvitatására tartott találkozón Vivian két és fél évvel ezelőtt váratlanul személyesen is megjelent. Bár apró termetű volt, túlméretezett Gucci napszemüvege jóval nagyobbnak mutatta. A képet a hóna alá fogott kis pufók, gyémánt nyakörvvel ellátott kutya tette teljessé.

Jamie az asszony minden ötletét és javaslatát borzalmasnak tartotta, amit szemforgatással fejezett ki, különösen, amikor a Koppenhágában megrendezendő fesztivál címéről volt szó. Válaszul Vivian rövid időre felemelte a szemüvegét, és perzselő pillantást vetett rá, azzal a szándékkal, hogy ott helyben hamuvá változtassa.

– Ójaj… – sóhajtott mellette Phil Jensen – Soha nem felejt el semmit.

Jamie akkor azt hitte, Phil csak ugratja, de néhány héttel ezelőtt váratlanul behívta az irodájába. A könyvesboltok jelenleg kényes üzletnek számítottak, de úgy tűnt, Vivian Ascot figyelmét felkeltette egy független könyvkereskedő, aki nagyon kreatív módon tette életképessé szerény boltját azzal, hogy a közösségi találkozóhelyet csinált belőle.

Legalábbis ez állt a levélben, amelyet Phil sztoikusan felolvasott neki.

Annak ellenére, hogy a könyvek és a könyvkiadás Jamie személyes ügye és vesszőparipája volt, inkább a szerzőkkel való személyes kapcsolattartással foglalkozott. És most kénytelen volt felajánlani ennek a Miss Wintonnak egy állást az osztályán. És mintha ez még nem lett volna elég, a lány semmilyen körülmények között nem tudatja meg, hogy Vivian Ascot áll a dolog mögött.

– Ide kell csábítanunk New Yorkba – mondta Phil szárazon. – Ez egyébként szó szerinti idézet.

Jamie cinikusan nevetett.

– Melyik kis könyvesbolt-tulajdonos ne lenne magánkívül az izgalomtól egy ilyen ajánlat láttán?

– Ööö… Miss Winton, például. Az első találkozásunk elég döcögős volt. Úgy tűnik, nem harap rá olyan készségesen, mint vártam. De egy biztos: semmiképpen sem akarom kockáztatni Vivian Ascot nemtetszését. És van még valami. Mielőtt maga a fedélzetre került, a cégnek egyre rosszabbul ment, és Vivian hozott ki minket belőle. Úgyhogy ami Miss Wintont illeti, nem ronthatunk el semmit.

Jamie nézte a síró Jessica Wintont. Tényleg az egyszerű kisvárosi szépség prototípusának tűnhetett, kifinomult smink nélkül, és a piros vagy inkább bordó színű kabát ellenére meglehetősen szolid ruhatárával.

Jamie kételkedett benne, hogy tudatosan műveli ezt a visszafogottságot. Ő olyan világban mozgott, amelyben az emberek, különösen a nők rendkívül odafigyeltek a megjelenésükre, és egy vagyont költöttek rá. Amennyire meg tudta ítélni, Miss Wintonnak jó alakja volt, de nem mutogatta. Biztos fájna neki, ha hallaná, hogy pontosan olyan a külseje, amilyet ő egy kisvárosi könyvkereskedőnek tulajdonított volna… bár húsz évvel idősebbnek.

Arckifejezése érzékenységet és sebezhetőséget mutatott. Sötét, lélekkel teli szemei könnyben úsztak, érzéki szája gyanúsan remegett. Minden valahogy… frissnek, érintetlennek tűnt rajta. És pontosan ez tette könnyű prédájává annak az átkozott Gidgets Widgets-bandának!

– Minden rendben lesz – motyogta Jamie, és ügyetlennek érezte magát.

Nem csoda, hogy nem nyugtatta meg a lányt. Ugyanezeket a szavakat mondta az anyjának és a húgának az apja halála után. Ugyanazzal a nem kielégítő eredménnyel.

Jessica sírva a kezébe temette az arcát, Jamie pedig megdermedt.

Csinálj valamit… bármit! – parancsolta magának, és esetlenül megveregette a lány remegő vállát, amely olyan gyengének tűnt az ujjai alatt, hogy hirtelen durvának és bénának érezte magát. Sietve visszahúzta a kezét.

Most Miss Winton ráadásul csuklani kezdett.

Lassan felhívták magukra a figyelmet. Az utazók megálltak, és a síró nőt nézték. Jamie megadóan felsóhajtott. A lehető leggyorsabban véget kellett vetni ennek az abszurd és kompromittáló helyzetnek, ezért a mellkasához húzta a lányt.

– Minden rendben lesz – ismételgette közhelyesen.

De ahelyett hogy ellökte volna, Miss Winton úgy bújt hozzá, mint egy viharból kimentett, elázott kiscica. Az ölelése hatalmas erővel hatott rá. Jól érezte magát, férfiasnak, védelmezőnek.

A lány hajának mámorító illata volt. Mi ez? Levendula? Mióta tudom, milyen illata van a levendulának? És mégis: lila virágokkal teli mezőt látott a lelki szemei előtt – és őt a közepén…

Szent egek! Most még költővé is átváltozom?

Összeszedte magát, tovább simogatta a lány rángatózó vállát, és valami érthetetlent motyogott maga elé, amíg a lány zokogása végre alább nem hagyott. Amikor érezte, hogy a lány megfeszül, azonnal elengedte, és az egyik reptéri órára pillantott. Három perc, állapította meg – de egy órának tűnt.

– Köszönöm… – A lány arca foltos volt, a haja kibomlott. – Sajnálom.

– Nem kell.

– Én… fáradt vagyok… és éhes. És garantáltan szörnyen nézek ki! – A hangja minden szóval határozottabbá vált. Aztán megrázta a fejét, és bizonytalanul felnevetett. – Szóval, eddig milyen benyomást teszek magára? – kérdezte váratlanul, de nem úgy tűnt, mintha komolyan várná a választ.

Hála az égnek! Különben Jamie-nek őszintén be kellett volna vallania, hogy meglepő módon vonzódik hozzá. Ami nem jelenti azt, hogy elhiszi, a lány akár csak megközelítőleg is megfelelhet a JHA magas elvárásainak.

Amint ez a bosszantó lopási ügy lezárul, felülteti Miss Wintont a Kanadába tartó gépre, már csak azért is, hogy saját magától megvédje. Aztán jelenti a kudarcát az igazgatótanácsnak, és folytatná az életét, mint eddig. Vonakodva ismerte be magának, hogy talán magát is védeni próbálja Miss Winton törékeny bájától.

A lány szipogott.

– Már zsebkendőm sincs…

Jamie sietve előhúzta a zsebkendőjét a mellzsebéből, és felé nyújtotta.

– Köszönöm – motyogta Jessica, és hangosan belefújta az orrát.

Aranyos kis orra volt, a hegye enyhén fölfelé állt. Hogy milyen lehet megcsókolni ezeket a remegő ajkakat… ahhoz abszolút semmi köze! Már az is hiba volt, hogy puszta jóságból megölelte. A lány sebezhetőnek mutatkozott, ő pedig – legalábbis képzeletben – egy levendulamezőn kötött ki vele!

– Az autóm odakint van – jutott eszébe. – Ott kényelmesebb, és mindent meg tudunk beszélni.

Amint kiléptek az ajtón, Jessica hevesen összerezzent. Motorzaj, dudaszó, csikorgó gumiabroncsok és a forró motorok szaga a nyári éjszakában.

– Már sötét van – suttogta rekedten.

Jamie a mobiltelefonjára nézett.

– Pontosan tíz óra.

A lány bólintott.

– Három óra az időeltolódás. El is felejtettem.

A JHA-nek autói és sofőrjei voltak. Amikor az egyenruhás sofőr kinyitotta Jessica előtt a fekete Bentley ajtaját, a lány egy pillanatig habozott, és úgy tűnt, még jobban visszahúzódik önmagába. Jamie a másik oldalon szállt be, és a szeme sarkából látta, hogy a lány az ajtónak nyomja magát. Sápadt volt, boldogtalannak tűnt, rendkívül törékenynek, és úgy szorongatta a zsebkendőt, mint egy mentőövet.

– Az út Manhattanbe negyven percig tart – magyarázta Jamie tényszerűen. – Használjuk ki az időt, hogy letiltsuk a hitelkártyáit és a mobilját. – Egy rejtett oldalzsebből előhúzott egy táblagépet. – Tessék. Addig is elintézek néhány hívást, hogy lássuk, milyen gyorsan tudunk új útlevelet szerezni.

Beírta a jelszót, átadta a táblagépet, de ahelyett hogy cselekedett volna, Jessica csak bámult rá kábultan.

– Csak hívja fel a hitelkártya-társaságát – tanácsolta a férfi, miközben tekintete már a mobiltelefonja kijelzőjére szegeződött.

Miután befejezte a hívást, és eltette a mobiltelefont, meglátta a tabletet, amely becsukva feküdt a lány ölében.

– Minden kész – tájékoztatta Jessica. – Köszönöm a tippeket és… mindent. El sem tudom képzelni, ha mindezen bajok mellett még egy üres bankszámlával és egy csillagászati mobilszámlával is meg kellene küzdenem.

Jamie kényszerítette magát, hogy mosolyogjon.

– Nem nagy ügy. A problémák megoldása a specialitásom. Akkor most már készen áll a rendőrségi feljelentésre?

– Nem, sajnálom. – Sóhajtott. – Negyvennyolc órája utazom. Timber Falls egynapi útra van a legközelebbi repülőtértől. Így egy olyan szállodában kellett megszállnom, ahol nem tudtam aludni a szirénák, a repülőgépek és az autók zajától. És most ez is…

Imádni való alsó ajka ismét remegni kezdett.

– Nem lett volna szabad elengednem a bőrönd fogantyúját! Hogy hagyhattak cserben az egészséges ösztöneim éppen New Yorkban? Az a brutális fickó úgy fellökött…

– Csak nem sérült meg? – kérdezte Jamie riadtan. Te jó ég! Miért csak most jut eszébe, hogy az a bűnöző…

– Nem, fizikailag nem. Csak rosszul érzem magam, és fel vagyok dúlva. – Hogy demonstrálja, kinyújtotta a kezét, mely erősen remegett.

Jamie csendben megnyomott egy gombot, amely kinyitotta az előtte lévő ülésben lévő minibárt. Töltött egy bőséges adag konyakot, és átnyújtotta a poharat Jessicának. A lány egy pillanatig úgy bámult rá, mintha vissza akarná utasítani, aztán szó nélkül elvette, egy hajtásra megitta, megrázta magát, és felé nyújtotta a poharat.

Nem jó ötlet, gondolta Jamie. De a lány arca kezdett újra színt kapni, a keze már nem remegett, és úgy tűnt, a könnyei is elálltak végre. Így hát töltött neki még egyet, és remélte, hogy nem veszi észre, hogy ez az adag kisebb, mint az első.

Jessica felhajtotta a második konyakot, visszaadta a poharat, jóleső sóhajjal belesüppedt a puha ülésbe, és lehunyta a szemét. Ha valaha is érdekelte volna egy éjszakai városnézés, annak most semmi jele nem volt. Talán a munka iránti érdeklődése is hasonló, gondolta Jamie. Mindenesetre érvényes útlevél nélkül nem tud azonnal megszabadulni tőle. De még ha csak néhány napba telik is, addig mindenféle dologra szüksége van a fogkrémtől kezdve az előre fizetett mobiltelefonig.

A fenébe! Csak nem pánik az, ami feltámadt benne? Az az ismerős érzés, amikor alig tizennyolc évesen az elhunyt apját pótolva a család kenyérkeresőjévé kellett előlépnie?

Jamie teljes mértékben felelősnek érezte magát anyja és húga jólétéért, még azután is, hogy húga elvégezte a főiskolát, és férjhez ment. Az anyja pedig abban a lakásban lakott, amelyet az első nagy üzleti sikere után vásárolt neki.

Eddig fel sem merült benne a gondolat, hogy a húga esetleg tartozik neki valamivel, de a nehéz idők súlyos döntéseket követelnek.

Észre sem vette, hogy hangosan beszélt, amíg Jessica lágy hangja el nem jutott a füléig.

– Hippokratész…

Találkozott már olyan nővel, aki ismeri Hippokratészt? Aki ráadásul halálosan ki van merülve, és mindenfélékre szüksége van, hogy átvészeljen néhány napot New Yorkban… beleértve a fehérneműt és a hálóruhát!

Miután gyors pillantást vetett az oldalán ülő Csipkerózsikára, felhívta Sarah-t, és rögtön az utolsó hívásának dátumát mutatta a készülék. Ez több mint egy hónappal ezelőtt volt, aznap, amikor unokaöccse, Jared a második születésnapját ünnepelte. De most nem volt idő a bűntudatra.

„Szia, szükségem van a segítségedre” – írta neki.

Ezt meglehetősen hosszú szünet követte, aztán: „Ki vagy te, és mit tettél a bátyámmal?”

„Épp most jöttem el a JFK-ről egy…” Jamie átnézett Jessicára. A szemei szorosan csukva voltak, mint egy gyermeké, aki úgy tesz, mintha aludna. Mézszínű haja mostanra teljesen kiszabadult a csatból, és rózsás arcába hullott. „…egy női üzletféllel. Ellopták a csomagját.”

„Jaj, ne! Szegény…”

„Minden odalett: tablet, mobil, készpénz, hitelkártyák, ruhák…”

„Hogy segíthetek? Mit tegyek?”

„Segíthetnél neki a bevásárlásban, amíg nem lesz világos, hogyan tovább. Természetesen mindent fizetek.”

„Fizetsz? Egy shoppingolásért? Le vagyok nyűgözve! Fiatal vagy öreg? Magas vagy alacsony? Karcsú vagy inkább duci?”

Nem indokolatlan kérdések, mindazonáltal bosszantották Jamie-t. Hirtelen ötlettől vezérelve készített egy fotót az alvó Jessicáról, elküldte a húgának… és aránytalanul sokáig kellett várnia a válaszra.

„Mit tettél vele?”

„Semmit! Hosszú, fárasztó utazás után szörnyű sokk érte. És kapott tőlem pár korty konyakot, szíverősítőnek…”

„Aranyos.”

Erre Jamie nem tudott mit felelni.

„És nagyon csinos, a maga visszafogott módján” – írta a húga.

Erre sem reagált.

„És egyáltalán nem néz ki piásnak.”

Jól érzi, ez enyhe szemrehányás akar lenni?

„Kerítek bébiszittert. Mit szólsz a holnap reggelhez?”

„Tökéletes!” – írta Jamie, aztán eltette a mobiltelefont, és túl későn vetődött fel benne, hogy talán mégiscsak hiba bevonni Sarah-t.

Jessica halkan felsóhajtott. Itt, a sötétített limuzinban, a műszerfal világításának halvány fényében a haja aranylón csillogott. Ha ehhez hozzávesszük a levendulamező lágy illatát egy nyári estén…

Vajon Sarah holnapi közbelépése elég lesz ahhoz, hogy megvédje önmagától? És mi lesz ma éjjel? Miben fog aludni Jessica? Van-e olyan bolt a szállodájában, amelyik éjszaka is nyitva tart?

Összeszorult a torka, és erőnek erejével megtiltotta magának, hogy arra gondoljon, miben fog aludni Jessica Winton, akár ma, akár bármelyik másik éjjel. Odaadja neki a hitelkártyáját, hogy vegyen valamit. Hogy mit, azt – hála az égnek! – csak akkor fogja megtudni, ha megjön a számla.

3. FEJEZET

Jessica lassan ébredezett, és nem nyitotta ki azonnal a szemét. Zavarodottnak érezte magát, és fogalma sem volt, hol van. Csábító illat terjengett a levegőben… bőr és fűszerek. Megpróbált mélyebben az ülésbe kuporodni, és kizárni minden zavaró zajt a védőgubóján kívülről.

Valaki megérintette a vállát. Tétován kinyitotta a szemét. Egy férfi hajolt fölé… vonzó, ezüstszürke hajjal, szexi borostával és sötét szemmel.

Jessica álmosan mosolygott rá, aztán minden eszébe jutott: kevés alvás, semmi vacsora… Kennedy repülőtér, Jamie Gilbert-Cooper… a lopás, két pohár konyak… Lesütötte a szemét, és a mosolya elhalványult, amikor meglátta a nyálfoltot a piros kabátján, mely az egyetlen ruhadarabja lesz a következő napokban. Az sem segített, hogy megdörzsölte a zsebkendővel, amelyet Jamie Gilbert-Cooper gálánsan kölcsönadott neki.

– Megérkeztünk a szállodához – tájékoztatta a férfi. – Gondoskodom róla, hogy minél hamarabb a szobájába kerüljön, és kicsit pihenhessen. A hitelkártyámat is itt hagyom, hogy a szálloda butikjában megvehessen mindent, amire ma éjjel szüksége van. Holnap a húgom elkíséri a városba a… ööö, a nélkülözhetetlen bevásárlásokhoz.

Bármennyire is szeretett volna tiltakozni a férfi nagylelkűsége ellen, bizonytalan helyzetére való tekintettel nem volt más választása, mint kegyesen elfogadni, amit majdnem-főnöke felajánlott.

A libériás sofőr nyitva tartotta előttük a kocsi ajtaját, és Jessica összerezzent a tolakodó városi zajoktól, melyeket láthatóan egyik férfi sem vett észre. Mr. Gilbert-Cooper nyugodtan kiszállt, és a kezét nyújtotta neki, amit ő tétován elfogadott. Amint a férfi ujjai az övéi köré fonódtak, Jessica ideges szívverése megnyugodott, és készségesen átadta magát az irányításnak. Érezte a férfi erejét és magabiztosságát… és egy kis borzongást.

Az első néhány lépés után megtántorodott, de Jamie fogta a karját. Be vagyok csípve? Hű, de kellemetlen…

A szálloda hallja üdítően hűvös és elképesztően elegáns volt. Fényesre csiszolt sötét fapadló, semleges színekben pompázó modern ülőhelyek, előttük értékes antik szőnyegekkel – a hagyomány és a modernitás sikeres szimbiózisa, amit más körülmények közt értékelt volna.