HOLLÓS JUDIT

MESÉK BENCUKÁNAK

Könyv Guru

Budapest, 2026

Nagyi esténként mesélni kezd, ahogy ez mindenhol szokás, de Bencuka egyszer csak közbevág: „Ne ezt meséld, Nagyi, hanem legyen benne bárány, nyuszi, vadász!”

Ettől kezdve minden mese egy közösen alkotott történetté változik, amit végül Nagyi önt formába. Az évek előrehaladtával egy olyan interaktív mesealkotás jön létre, amely megsokszorozza az együtt töltött idő élményét, miközben a gyermek gondolkodását is fejleszti.

A Mesék Bencukának az így született saját mesékből tartalmaz válogatást, leginkább az 5-10 évesek, de akár kisebb gyermekek részére is. Az olvasó valós helyzeteket is idéző történeteket ismerhet meg a mesevilág hangulatában és nyelvezetével, a gyermekek számára könnyen érthető tanulságokkal, végül mindig kisimuló bonyodalmakkal és némi humorral.

TARTALOMJEGYZÉK

I. Az árva nyuszi

II. Számold a bárányokat!

III. Nyuszika karácsonya

IV. A lusta Robot Robi

V. A szelíd lelkű vadász

VI. A róka és a kígyó

VII. Az öreg tölgy csodája

VIII. A királylány és a kis kecskegida

IX. Az új osztálytársak

X. Városi lányok falun

– Nagyika! Ma is mesélsz nekem?

– Hát persze, Bencuka! Ma miről meséljek?

– Legyen benne száz nyuszi, sok millió bárány, róka, és farkas is!

– Jó, de minden este ezeket kéred, már valami mást is kellene mesélnem.

– Na jó – emelte magasba két kis kezét –, de akkor legyen benne legalább egy árva nyuszi!

– Rendben van, lesz benne egy árva nyuszi.

Így született Az árva nyuszi meséje, majd estéről estére újabb és újabb, számtalan mese.

Ezt a könyvet szeretettel ajánlom családomnak, kiemelten Andinak, Áginak, Petrusnak és Bencunak, és nem utolsósorban – nagy köszönettel – hűséges barátnőmnek, Szabó Mártinak, aki szponzorként is mellém állt.

I. AZ ÁRVA NYUSZI

Volt egyszer, hol nem volt egy szép kerek erdő, körülötte egy szép zöld mező, ahol a nagy csendben és békességben egyszer csak feltűnt egy nyuszi, amint magányosan ballagott az erdő irányába. Igen, ballagott, pedig tudvalevő, hogy a nyuszik ugrálnak, ő most mégis inkább csak vonszolta magát.

A madarak a fákról gyanakodva figyelték, miközben össze-összecsipogtak, csiviteltek egymással.

– Látjátok – károgta a varjú –, hogy lógatja Nyuszi a füleit? Kár! Kááár! Vajon mi lehet a baja? Kááár.

– Miért lenne baja? – akadékoskodott ingerülten a harkály, közben csőrével jelentőségteljesen koppantgatva a fa oldalára, hogy lássa minden madár és ki arra jár, milyen szorgosan dolgozik, miközben azért figyel a világ dolgaira is.

– Nem kell mindig ugrabugrálni, nevetgélni – folytatta bölcselkedve, majd el is fordult tőlük, hogy kikopácsolhasson egy-két harapnivalót magának a fa odvából.

Közben előkerült egy kis csigabiga is, és amint észrevette a bánatosan baktató nyuszit, utánaszólt:

– Megvársz, Nyuszi? – ez volt ugyanis a kis nyúl neve.

Nyuszi lassan megfordult, és megvárta Csigabigát, aki csigatempóban odaérve megkérdezte tőle:

– Mi a baj, Nyuszi? Már a madarak is csivitelik, milyen szomorú vagy. Miért lógatod a füleidet?

– Nem lógatom – mondta Nyuszi, de a könnyek már sűrűn potyogtak is a szeméből. Csigabiga hosszas unszolására végül csak elárulta, mi bántja annyira.

Eközben odasereglettek más állatok is, mint a róka, aki annyira megsajnálta, hogy még arról is megfeledkezett, Nyuszi milyen ínyenc falat lehetne számára. Egyre többen vették körül, amikor nagy nehezen ennyit mondott:

– Árva lettem.

– Árva? – berzenkedtek a többiek.

– Ez butaság, Nyuszi! Hogy lennél te árva?

Nyuszi zokogva folytatta, de közben meglepetten vette észre, hogy ott a róka is.

– Elcsatangoltam a nyuszilakból, és azóta nem találom a szüleimet. Biztos bajuk esett, én pedig árva maradtam.

– Nyuszi! Nyugodj meg, és próbáld elmondani, merre jártál, mielőtt ideértél – mondták kis barátai, és egymást túlharsogva, ki-ki a maga hangján bizonygatta, ők bizony addig keresik, míg meg nem találják Nyuszika szüleit.

Nyuszika hitte is, meg nem is, de kezdett kissé megnyugodni. „Össze kell szednem magam – gondolta –, anya is mindig ezt mondja, és akkor lehet higgadtan gondolkodni.”

Ahogy ez eszébe jutott, még nyugodtabb lett, és már egyre inkább azt érezte, együtt tényleg megtalálhatják a szüleit.

Még hüppögve a sírástól, eleinte kissé akadozva, majd egyre gördülékenyebben elmondta, hogy merre járt, míg odaért a mezőre, ahonnan a kerek erdőbe indult volna elbujdokolni. Ha Csigabiga meg nem szólítja, talán már nyomát sem lelnék, úgy elbújt volna.

– De ki elől akartál elbujdokolni? – kérdezték az állatok csodálkozva, szinte egyszerre.

Ekkor Nyuszi újabb váratlan zokogásban tört ki, majd nagy nehezen kibogozták a mondandóját. Mivel egy alkalommal otthonról eltekergett, majd végre hazakerült, anyukája bizony nagyon összeszidta. Mire ő sértődötten elugrált otthonról, és csak akkor szembesült azzal, mit tett, amikor már teljesen elkeveredett, és nem ismerte fel a tájat ahhoz, hogy visszataláljon. Csigabiga ekkor szólította meg.

Az állatok összedugták a fejüket. Mind meg voltak győződve arról, hogy ő fogja a legjobb tervet kitalálni a kereséshez, de végül dűlőre jutottak. A csapat egyik fele jobbra, a másik balra indult azon a részen, amit Nyuszi mutatott nekik, ketten pedig Nyuszit fogták közre, és úgy indultak a keresésre.

A hosszas keresés alatt Nyuszi kétségeit egyre inkább boldogság foglalta el: – „Ennyi barátom van! Juppi! Ők mind nekem segítenek! Nekem, az ugribugri kis nyúlnak. Még a róka is!” – kiáltotta volna, de inkább csak halkan, magában dünnyögte. Örömében pedig akkorát ugrott, hogy a szöcskék is irigykedve nézték.

Közben észre sem vette, hogy már nem ballagva, hanem ugrálva halad barátai mellett, és ahogy felnézett az ég felé, látta, hogy a levegőben a madarak is kísérik őt.

Sokáig mentek, keresgéltek, néztek be sok bokor mögé, betértek tisztásokra, de a sok ötlet, a többiek vidámsága elterelte Nyuszi figyelmét erről, amikor egyszer csak szemből szinte vágtázó két fura nyúlra lettek figyelmesek.

A bagoly, noha általában a nappalait alvással tölti, most éberen figyelt, hisz ő sem maradhatott ki ebből, és annyit szólt:

– Huhú, huhú, mit látok? Nyuszi, nem a szüleid vágtáznak felénk?

Bizony ők voltak. Ahogy közeledtek, egyre jobban látszott, hogy Nyuszi kétségbeesett szülei azok! Nyuszinak sem kellett több.

– Anya! Apa! Itt vagyok! – kiáltotta elnyújtott hangon.

– Nem vagyok árva, nem vagyok árva – hajtogatta hol sírva, hol hangosan felkacagva, mindezt akkora nyúlugrásokkal kísérve, amekkora csak apró lábaiból kitelt. Boldogan ugrott szülei nyakába, majd fellökve őket.

Bánta is ő, hogy összeszidják, vagy büntetést kap! Nyuszianya és -apa a nagy örömben és hangzavarban még arról is megfeledkeztek, hogy Nyuszit, kis nyuszikájukat megdorgálják.