1.

Egy évem egy logisztikai raktár
éjszakai műszakjában

Azt írom, egy év, de valójában csak kevéssel több mint tíz hónapot dolgoztam a D. vállalatnál. 2017. május 12-én léptem be a céghez, a szecsuáni földrengés kilencedik évfordulóján. Csomagkezelő voltam egy logisztikai raktárban Fosan város Suntö negyedében, ami akkoriban az ország legnagyobb elosztóközpontja volt. Ezt csak azután tudtam meg, hogy kiléptem a cégtől. Bár ottlétem alatt megdöbbentettek a hatalmas méretek, sosem foglalkoztam azzal, hogy a raktár hol áll az országos rangsorban.

Az elosztóközpont egy logisztikai park területén állt, mellette más cégek, például a JD.com, a Vipshop és a BEST Express központjaival. Éjszakai műszakban dolgoztam, este héttől másnap reggel hétig. Havonta négy szabadnapom volt. A raktárban majdnem mindenki éjszakai műszakban dolgozott, mert a csomagok osztályozása éjszaka történt. A feltétel mindössze annyi volt, hogy az ember el tudja olvasni a címkéken szereplő címeket. Soha senki nem kérte a bizonyítványaimat, de az biztos, hogy sok embert ismerek odahaza, akik nem tudták volna megugrani a fent említett felvételi követelményt.

A felvételi interjú csak formaság volt, igazából mindenkit felvettek, aki hajlandónak bizonyult végigdolgozni a háromnapos fizetés nélküli próbaidőt. Ez az eljárás nyilvánvalóan ellentétes a munkaügyi törvényekkel, de némi kérdezősködés után kiderült, hogy a logisztikai parkban levő összes cég ugyanezt a gyakorlatot folytatta. Akinek ez nem felelt meg, mehetett máshová munkát keresni.

A próbaidőre tulajdonképpen tényleg szükség volt. Enélkül sok újoncnak fogalma se lett volna, hol is kezdje a munkát. És így munkáltató és munkavállaló egyaránt esélyt kapott, hogy megegyezésre jussanak. Amennyire tudom, a próbaidő alatt megfeleződött a jelentkezők száma. Voltak, akik alig két órát bírtak, mielőtt bedobták a törülközőt. Így a cég részéről a minimum az lett volna, hogy valamiképpen kompenzálják azokat, akik a próbaidő három napja után mindennek ellenére továbbra is munkára jelentkeztek.

Ugyanakkor a cégből nem hiányzott teljes mértékben az emberség: sokan, akik kizárólag a munka miatt költöztek ide, nagyon kevés holmit hoztak magukkal, ezért a munkaadó az első húsz munkanap után félhavi bért előre kifizetett, hogy meg tudják vásárolni a legszükségesebb dolgokat. Egyébként a fizetés csak a következő hónap tizenötödikén érkezett.

Az elosztóközpont egy hatalmas mólóhoz hasonlított. Egy szűk méter magas, cementpadlós platformon dolgoztunk, ez volt az osztályozópadló. Nyolc, talán tíz focipályányi hosszúságú volt, fölötte hatalmas acéltetővel. Mindkét oldal mentén végig megszámozott ki- és berakodó állomások voltak, ahol kamionok és teherautók álltak sorban hátsó felükkel a platform felé, nyitott raktérajtókkal. Minden este, amikor megérkeztem az osztályozó platformra, folyamatos morajló hang fogadott, mély, tompa dübörgés, akár a távoli mennydörgés: az uniszónóban ide-oda gördülő villás targoncák zaja. Olyanok voltak ezek a targoncák, mint a szorgos hangyák, ahogy pakolták kifelé a hatalmas zsákokat a kamionokból, hogy elvigyék a különböző szortírozócsapatokhoz, majd továbbszállítsák az osztályozott árukat a megfelelő rakodódokkba.

Engem egy „kis tételek” csapatba osztottak be, az volt a dolgunk, hogy szortírozzuk és rendeltetési helyük szerint újracsomagoljuk az érkező csomagokat. Többnyire élveztem a munkát: nem kellett beszélgetni, nem kellett használnom az agyamat, csak felgyűrtem az ingem ujját, és hajrá.

Mindez Kuangtungban (Kantonban) történt, ahol háromnegyed éven keresztül tart a nyár. A nap reggeltől estig tűzött az acéltetőre, míg az tűzforróra nem melegedett, és éjszaka sem volt sokkal hűvösebb. Gyakran már két óra elteltével csurogni kezdett a veríték a hátamon, és ez a műszak végéig, másnap reggelig így is maradt. Később vettem egy háromliteres palackot, melyet vízzel megtöltve minden este magammal vittem, és a műszak során kiittam, de olyan sokat verítékeztem, hogy soha, egyetlen alkalommal sem kellett kimennem vizelni, mialatt dolgoztam.

A próbaidőre a kicsomagolást kaptam feladatul: ez volt a legfárasztóbb beosztás. A szervizpontokról érkező csomagok nagy polipropilén zsákokban érkeztek, a mi csapatunk feladata volt ezeket kinyitni, majd kiborítani a szortírozóplatformra, ahol osztályoztuk és újracsomagoltuk őket. A kicsomagolás ennek a folyamatnak a „zsákot széttépni, tartalmát kiborítani” része volt. A zsákok különböző súlyúak voltak, akadtak olyanok, melyek csak pár kilót nyomtak, de a legnehezebbek tízszer ilyen súlyosak is lehettek. Ha rövidebbek volna a műszakok, biztos vagyok benne, hogy a legtöbben boldogultak volna ezzel a feladattal, de mivel egész éjjel csinálni kellett, mindenki elfáradt és lelassult, így hát ez volt a csapatban az egyetlen feladat, melyet nők nem végezhettek.

Tulajdonképpen ez a feladat a férfiak számára egy kiegészítő szakasza volt a betanulási folyamatnak, míg a nők rögtön mehettek az újracsomagolásra. Csak a legnehezebb feladatokat is kipróbálva derülhetett ki mind a cég, mind a jelentkező számára, hogy passzolnak-e egymáshoz, és így lehetett minimalizálni a későbbi félreértés miatti felmondásokat. Ez a pár napnyi próbaidős munka volt a legkeményebb, mivel ekkor a szervezet még nem szokott hozzá az új munka tempójához és nehézségéhez. A nem megszokott mozdulatok mindenféleképpen jóval fárasztóbbak, ez volt az oka, hogy sokan néhány óra elteltével megelégelték és otthagyták a dolgot. De ha valakit nem riasztottak el a kezdeti nehézségek, később a valódi munkaterhelést már jóval kibírhatóbbnak érezhette.

Emlékszem egy idősebb nőre, aki próbaidőn volt velünk, és úgy tűnt, jól bírja a tempót, de egyszer csak éjféltájban abbahagyta a munkát, és elment. Később hallottam, hogy nem tudott olvasni, ezért a művezető rábeszélte, hogy menjen el. Nem hiszem, hogy teljesen analfabéta volt, mert akkor nem lett volna képes az első órákban hibátlanul dolgozni. Valószínűleg fel tudott ismerni néhány írásjelet, a többinél meg segítséget kért a brigádtagoktól, amitől azok úgy megrémültek, hogy úgy döntöttek, szólnak a művezetőnek. Hiszen elég, ha egyetlen zsákot félrecímkéz, azokat a csomagokat akkor mind rossz városba küldik, és a csapat minden tagjának a fizetéséből levonnak egy bizonyos összeget.

Mindennap tizenkét órát dolgoztunk fél óra vacsoraszünettel, ami kilenctől kezdődött, tehát azt követően, hogy már ledolgoztunk két órát. Aztán este tíztől hajnali ötig nonstop robotoltunk, utána a műszak utolsó két órája már kicsivel lazábban telt.

A raktárudvarban két büfé működött, két különböző üzemeltetővel, a két helyen más-más féle ételeket árusítottak. Önkiszolgáló helyek voltak, magunk szedtük ki az adagokat, és a lemért súlynak megfelelően fizettünk. De főtt rizst korlátlanul lehetett fogyasztani. Aki spórolni akart, több tányért is megtölthetett rizzsel, a többi fogásból meg csak keveset fogyasztott. Őszintén szólva a büfék árai elfogadhatóak voltak, és az ebédlők többnyire tiszták. Evés után aztán kilenc és fél órát dolgoztunk egyfolytában, uzsonnaszünet nélkül. Voltak, akik hoztak magukkal szendvicset vagy kekszet, amit éjfél körül egy lopott pillanatban befaltak. Mások meg már hozzá voltak szokva, hogy tíz óráig kibírják étkezés nélkül. Én magam a legtöbbször vittem kekszet uzsonnára, amikor pedig elfelejtettem, hallgathattam, ahogy korog a gyomrom.

Emlékszem az első éjszakai műszakomra. Senki nem szólt nekem előre, hogy mi a menetrend, ezért még mielőtt dolgozni mentem volna, megvacsoráztam. Amikor kilenc óra lett, és mindenki elment enni, nekem nem volt étvágyam, és kihagytam a lehetőséget az evésre, mert azt hittem, később lesz még rá alkalom. Nem sejtettem, hogy egész éjszaka csupán vízzel kell majd beérnem. A műszak végére olyan éhes voltam, hogy majd’ elájultam. Az újoncok esetében általános volt a fogyás. Volt egy munkatársam, aki mindössze három hónap alatt nyolcvan kilóról hatvanra fogyott. Én magam éppenséggel nem voltam kövér, amikor dolgozni kezdtem itt, de pár hónap alatt így is öt kilót fogytam.

Hamarosan rájöttem, hogy a legtöbb kollégám nem nagy dumás vagy különösebben barátkozó kedvű. Csöndes, egykedvű, öreg parasztemberekre emlékeztettek – hiába, hogy az életkorukat tekintve nem voltak öregek –, és ugyanazzal a közönyös, tartózkodó hozzáállással viseltettek az idegenekkel szemben. Szerencsére magam sem vagyok a felesleges fecsegés híve, úgyhogy semmi kifogásom nem volt a csukott szájjal dolgozó munkatársak ellen, sőt, kellemesen éreztem magam közöttük. Amikor tanácsot vagy útmutatást kértem, mindig szégyenlősen nevetgéltek egy sort, mielőtt félszegen adtak valami választ – de nem volt bennük semmi ellenséges, egyszerűen csak ilyen visszafogott fickók voltak.

A műszak végén minden reggel volt egy kis meeting, amikor a művezetők és a menedzser összefoglalták tapasztalataikat az előző éjszaka végzett munkáról, illetve az esetlegesen felmerülő problémákról. Nem beszéltek többet, mint három percet. A műszak kezdete előtt is tartottunk egy kis röpgyűlést, ahol felhívták a figyelmünket a fontos dolgokra, vagy rangsorolták az előttünk álló feladatokat. Unalmas volt, de nem tartott sokáig. Általában nem is figyeltem oda. Végtére is azt mondják, sok beszédnek sok az alja.

Amikor véget ért a próbaidőm, egy alfőnök, egy alacsony fickó félrehívott, hogy beszéljen velem. A csoportunkban egy munkavezető és három helyettes munkavezető volt, mindannyiuk felett pedig egy adminisztrációval is megbízott főnök. A fickó azt mondta, hogy ugyan a próbaidőre nem adnak fizetést, ő szeretne engem kárpótolni azzal, hogy kapok három extra nap fizetett szabadságot. Ez még akkor volt, amikor nem kellett műszak elején blokkolnunk. Ennek természetesen nagyon örültem. De egy hónap se telt el, és ez az ember vitába keveredett a többi művezetővel, majd felmondott. Ezután persze senki nem emlegette azokat a megígért fizetett szabadnapokat.

A D. vállalat fő profilja a logisztika volt, de 2013-ban expressz futárszolgálattal is bővítették a tevékenységi körüket, ami azonban nem úgy alakult, ahogy remélték, és amikor én 2017-ben beléptem a céghez, ez már csak elhanyagolható részét alkotta a portfóliójuknak. A futárszolgálat csomagjait a mi csapatunk kezelte, de ez nem jelentette azt, hogy könnyű volt a munkánk. A személyzet létszáma fordítottan arányos a munkaterheléssel, és a kapitalisták nem arról ismertek, hogy támogatnák a lazsálást.

Az első hónapok során a kicsomagolási és becsomagolási feladatok között helyezgettek hol ide, hol oda. A csoportunkban négy feladatkör volt: a kicsomagolók a címkézőkkel szinkronban dolgoztak, a csomagolással pedig a polcokra rakodás volt összehangolva. A kicsomagolók az osztályozópadlóra ürítették a hatalmas zsákokat a csomagokkal, a címkézők beszkennelték a megrendelőlapok vonalkódját, és a rendeltetési hely postai irányítószámát alkoholos jelölőtollal ráírták minden csomag elejére. Ezután a megjelölt csomagok átkerültek a csomagolóterületre, ahol a „polcrakodók” felhelyezték őket a rendeltetési hely szerinti polcokra. Ezután a csomagolók minden polc tartalmát egy-egy nagy zsákba seperték, és a felcímkézett zsákokat elcipelték a villás targoncákhoz, amelyek aztán átvitték azokat a rakodóterületre. Ami az egyes munkafázisok intenzitását illeti, a címkézés volt a legkönnyebb feladat, ezt gyakran nők végezték.

A műszak végén mindenki elvonult reggelizni. Számunkra ez az étkezés valójában a vacsoránk volt, a napi két étkezés közül a második. Aztán elmentünk a szállásunkra, hogy megmosakodjunk, és ne csak magunkat, hanem a ruháinkat is megtisztítsuk. A munka során viselt egyenruhát lehetetlenség volt rendesen kitisztítani. Órák hosszat emelgettünk és mozgattunk nehéz csomagokat, a zsír- és olajfoltok elkerülhetetlenek voltak. Ráadásul amikor már amúgy is holtfáradtak voltunk, könnyű volt meggyőzni magunkat, hogy annyira nem is fontos, hogy a ruhánk makulátlanul tiszta legyen. Másnap úgyis megint piszkos lesz. Amilyen drága volt a jó minőségű folttisztító, inkább egy darab szappannal próbálkoztunk, ha próbálkoztunk egyáltalán. Azonban szappannal lehetetlen volt megszabadulni az átható izzadságszagtól, ami a szárítás után is a ruhában maradt. Ugyanakkor ha ilyen munkát végez az ember, előbb-utóbb már nem is érdekli a dolog.

Mindenesetre a legnagyobb gondot az alvás jelentette. Nem mindenki tudott egyformán jól adaptálódni a feje tetejére állított napirendhez. Az itt töltött első hónapjaim során hajnali négy-öt óra tájban általában annyira kimerült voltam, hogy képtelen voltam értelmesen működni. Ha ekkor lefeküdtem volna, egy pillanat alatt elnyom az álom, és hiába, hogy nem feküdhettem le, úgy éreztem, bármelyik pillanatban elaludhatok. Néha egyszerűen kikapcsoltam, mintha elájultam volna, majd egy rándulással felébredtem, és elkaptam valamit, bármit, ami a közelemben volt, hogy ne essek el. Olyan voltam, mint egy élőhalott: üveges, távolba meredő tekintet, ködös agy, és sokszor fogalmam sem volt arról, hogy egy pillanattal azelőtt mit csináltam. Ebben az állapotban egyszer összekevertem két címkét: egy „Peking” címkét ragasztottam egy Csungkingba menő csomagra, és a csungkingi címkét pedig a pekingire. Szerencsére valaki felfedezte a tévedést, és visszahozták a csomagokat, mielőtt berakták volna őket a kamionokba. Nem túlzok, amikor azt mondom, hogy minden műszak során, amikor az alváshiány majdnem leterített, megfogadtam, hogy munka után azonnal lefekszem aludni, függetlenül attól, hogy mi más követeli meg a figyelmemet. Csakhogy mire eljött a reggel, és kiszabadultam, a fáradtság elillant, és hirtelen visszatért az energiám. Furcsa nyughatatlanság is erőt vett rajtam ilyenkor, mintha annyira hosszú ideig dolgoztam volna a testem ellenében, hogy az most valami olyasféle tevékenységet követelt magának, amit ő is élvez: mintha le kellett volna ráznom a letargiát, és újra feltöltenem a lényemet és az energiámat. Ugyanez volt az oka, hogy sok kollégám karaokézni ment a műszak után, ahol egészen sötétedésig maradtak, és így már csak alig egy-két óra alvást tudtak bepréselni a műszak kezdetéig hátralevő időbe. Azonban ez tőlem nagyon idegen volt, én nem akartam a munkának áldozni az életemet. Én úgy gondoltam, fontos, hogy kedves legyek magamhoz. Mondjuk, egyek egy különösen finom reggelit, vagy elmenjek, és sétáljak egyet a városi szupermarketben. Ez egy nem túlságosan nagy áruház volt, korlátozott áruválasztékkal, de rájöttem, hogy miközben fel-alá sétálok a polcsorok közötti folyosókon, fokozatosan felenged a stressz, még akkor is, ha a végén csupán egy-két dolgot vásárolok.

A gond az volt, hogy legtöbbször még ezek után sem voltam álmos. Nem tudtam elaludni, akárhogy is próbáltam. Délután elkezdtem aggódni, hogy már megint nem fogok pihenni semmit. A szobában, ahol az első időben laktam, mindig fülledt meleg volt. Nyáron akár harminc fokig is felmehetett a benti hőmérséklet. A falak tűzforróak voltak a naptól, és a ventilátor semmit nem számított. Légkondicionálás nélküli szobát béreltem, hogy spóroljak, bár azzal csak 50 jüannal került volna többe. Valamikor augusztus elején lehetett, hogy úgy döntöttem, nem bírom tovább. Úgy éreztem, megfőlök. Szóltam a tulajnak, hogy szeretnék egy másik szobát. De hogy is akadt volna szabad légkondicionált szoba a nyár kellős közepén? A tulajdonosnő azzal hitegetett, hogy hamarosan felszabadul egy szoba. Két teljes hónapig nem történt semmi, és már az őszközép ünnepe is elmúlt, amikor végre kaptam egy ajánlatot. Ekkor már kissé hűvösebb volt az időjárás, de még mindig kellemetlen, mert Kantonban októberben még mindig huszonöt fok körül van az átlaghőmérséklet. Ugrottam a lehetőségre, de aztán csak háromszor-négyszer használtam a légkondit, mielőtt alábbhagyott a hőség.

A zaj egy másik olyan tényező volt, ami miatt nehezen tudtam elaludni. A háznak, amiben szobát béreltem, nem volt kaputelefonja. Így minden látogató előtt két választás állt: vagy felhívták mobiltelefonon azt, akihez jöttek, hogy menjen le, és nyissa ki a kaput, vagy megálltak odalent az utcán, és felkiabáltak. Valahányszor csak meghallottam a kurjongatást, legszívesebben lementem volna, hogy megfojtsam az illetőt, akárki is az.

A szobám falai is vékonyak voltak, egyszer hallottam a szomszédok veszekedését. A férfi ordibált a feleségével. Kiabálva hordta el mindennek, azonban az asszony egész idő alatt nem szólt egy szót sem. Talán tényleg ő volt a hibás. A férj azt kiabálta, hogy amikor hazajön a nehéz műszak után, semmi mást nem szeretne, csak végre aludni egy jót, de még ez sem lehetséges… Gondolom, a felesége csinált valamit, amivel így felbosszantotta. A férfi a végén sírva fakadt – egy felnőtt ember, és kiabál meg sír! Én magam sem vetem meg a jó kis pletykát, ezért próbáltam fülelni, hátha kiderül, mit csinált az asszony. De alig értettem valamit abból, amit a férfi mondott. Az ország minden részéről érkező emberek laktak abban a házban, mindegyiküknek megvolt a maga tájszólása, és némelyik teljesen idegenül hangzott a fülemnek.

A fentiek miatt aztán még akkor is nyugtalanul aludtam, amikor odakint csend uralkodott, és a hőmérséklet is elviselhető volt. Mindent megpróbáltam. Altatót nem találtam, de azt hallottam, hogy az étcsokoládé segít, ezért hát úgy adagoltam, mint az orvosságot, egy kockával mindennap lefekvés előtt – mondanom sem kell, semmit nem használt. Kipróbáltam a melatonint, semmi hatása nem volt. Végül aztán kénytelen voltam a jól bevált módszerhez folyamodni: az iváshoz. A szupermarketben többféle Erguotou rizslikőrt is árusítottak négyliteres palackokban. A vörös csillagos túl drága lett volna, úgyhogy maradtam a másolatoknál. A legtöbbjét Szecsuánban gyártották, és messze nem voltak olyan tiszták, mint amihez én szokva voltam. Szinte már fanyar ízük volt. De olcsón adták őket, és ez volt a lényeg. A magam által felállított szűkös költségvetésembe alkalmanként belefért némi jobb minőségű ital is. Félliteres „Old Village”, palackja 18 jüan – ez volt a legjobb, amit ilyen áron találtam.

Miközben ittam, olvastam, bár utólag ebből semmire nem emlékeztem. Néha négy uncia, vagyis több mint egy deciliter töményet is meg kellett innom, hogy elálmosodjak. Az volt a cél, hogy délután kettő előtt elaludjak, hogy aztán fél hétkor felkelhessek: úgy gondoltam, ha ez sikerül, örülhetek.

A rosszabb napokon, amikor még négy óra után sem sikerült elaludnom, már nagyon aggódtam. Mielőtt a D. vállalatnál kezdtem volna dolgozni, napi hét órát aludtam, de amikor éjszaka dolgoztam, átlagosan csak napi négyet.

Az ivással az volt a gond, hogy amikor felkeltem, még mindig be voltam csípve. Szerencsére gyalog jártam munkába. A talpam alatt minden horpadást és minden göröngyöt éreztem, bár nem tudtam volna megmondani, hogy én imbolygok-e, vagy a világ körülöttem. Ha kevesebbet ittam, olyan volt, mintha egyáltalán semennyit sem pihentem volna. Mindennap elhaladtam a sorban egymás mellett álló házak mellett. Éreztem a benti főzés illatát, láttam a napi munka után odabent a kanapéikon elégedetten ejtőző embereket. Számomra akkor valahogy így festett az igazi boldogság. Eközben én ekkor már fáradtabb voltam, mint ezek az emberek, pedig még oda se értem a raktárba, ahol dolgoztam. Ezekben a pillanatokban átkoztam magamat: a testem átkozta az akaraterőmet, és az átkozott akaraterőm szidta a testemet. Megesküdtem, hogy másnap reggel, ahogy kicsekkoltam a melóból, egyből megyek aludni. De aztán ahogy eljött a reggel, megint minden ugyanúgy történt, ahogy előző nap. Mintha csapdába estem volna.

Arról is mondanom kellene valamit, hogy hol laktam ebben az időben. Egy Loheng nevű faluban, melyet egy keskeny vízfolyás választott el a logisztikai parktól. A logisztikai park egy fejlesztés alatt álló ipari övezet volt, nem volt se kerítése, se biztonsági kapuja. A járművek és a személyek úgy közlekedhettek, ahogy akartak. De a falut, Lohenget egyik oldalról a folyó, a másikról kerítés határolta, melynek a kapuját este tízkor bezárták. Ezt eleinte furcsának találtam. Miért zárkózik el ennyire a külvilágtól egy falu? Később aztán megtudtam, hogy Lohengben a fő iparág a dísznövénytermesztés, mindent termesztettek a különleges bonszaioktól kezdve a sugárutak mellé telepített dús lombú fákig. A növények egy része nagyon értékes volt, ezért a lakosok így akarták megvédeni azokat a tolvajok elől. Amikor munkába mentem vagy onnan jöttem, muszáj volt átugranom egy szögesdrót kerítésen. Egy nap, amikor esett az eső, és egy esernyő is volt nálam, megcsúsztam, ahogy átmásztam rajta, és felsértettem a kezemet a dróttal. Még ma is megvan a sebhely.

A lohengi lakosoknak mind ugyanaz volt a vezetéknevük: Jün. Az őseik szentélyeire felragasztott versikék tanúsága szerint a családjaik Lungcsungból költöztek ide réges-régen, amikor Kínában még császárság volt. A falut eredetileg Lokengnek nevezték el – ezt akkor fedeztem fel, amikor megláttam egy régi ház kiselejtezett névtábláját. Valahogy csalásnak tűnt megváltoztatni egy település nevét az eredeti „gödör” jelentésű szóról egy másikra, ami „szerencsét”, illetve „gazdagságot” sugall. Ugyanakkor megértem, hogy a helyiek úgy vélték, hogy falujuk nevében a „gödör” szó talán nem olyan előnyös a kereskedelemre nézve. Képzeljük csak el, amint egy kisvállalkozó a Gyöngy-folyó deltájában ki szeretné csinosítani az irodáját egy cserép szerencsebambusszal: a Lohengből származó növény nyilván nagyobb eséllyel tetszik meg neki, mint a Lokengben termesztett.

Lényeg az, hogy Lohengben lakni kényelmetlen volt. Itt nem volt szupermarket, se egy fodrász vagy étterem, csak két kis vegyesbolt, elég szerény áruválasztékkal. Legtöbb kollégám a közelben fekvő, nagyobb Sicsou városban lakott. Nagyjából fél óra gyaloglással lehetett oda eljutni, ezt az utat minden másnap vagy harmadnap meg is tettem, amikor vásárolni akartam. Sicsouban volt egy zöldségpiac, egy kis park, egy kosárlabdapálya, egy közepes nagyságú szupermarket és több bolt. Volt ott több kis étterem is, kiadó szobák és utcai büfék, melyek estefelé nyitottak ki, és barbecue-t vagy hot potot kínáltak. De mivel én a csöndet szerettem, nekem Loheng jobban megfelelt. Ezenkívül itt a lakbér is olcsóbb volt. A szobám például havi 400 jüanba került, egy ugyanilyen szobáért Sicsouban 500-at fizettem volna.

Egyikünk sem igazán vásárolt interneten, amikor Lohengben laktunk, annak ellenére, hogy a neten bármit meg lehetett venni, ráadásul olcsóbban. A futárok nem voltak hajlandóak eljönni a ház kapujáig, sőt már a faluba sem voltak hajlandóak behajtani. Megálltak a külső kerítésnél, és megcsöngettek a mobilon, hogy menjünk ki, és vegyük át a csomagot. De az én házamtól például tíz percbe telt eljutni a kapuhoz, és nem lehetett előre tudni, mikor fog a futár odaérni. A nappali pihenőidő túlságosan értékes volt ahhoz, hogy megkockáztassa az ember, hogy egy telefonhívással megzavarják közben, és aztán esetleg kiszáll a szeméből az álom. Úgyhogy be kellett érnem azzal, amit Sicsouban találtam. Szerencsére ez többnyire azt jelentette, hogy az ember sok mindent kapott a pénzéért: ott volt például az a háromszög alakú, márkás vízforraló, melyet mindössze 29 jüanért vettem, és otthagytam, amikor elköltöztem. Ennél drágább holmik Sicsouban nem találtak volna vevőre.

A D. vállalat depója olyan volt, mint egy régi, masszív katonai barakk, amely csak áll a helyén, miközben a katonák folyamatosan cserélődnek benne. Az emberek többnyire nem maradtak itt sokáig, úgyhogy a cégnél gyakorlatilag állandóan volt munkaerő-felvétel. Amikor én kezdtem, 300 jüant kaphatott az ember, ha ajánlott valakit. Ez az összeg később 500, majd 800 jüanra nőtt, és a szinglik napjához kapcsolódó kiárusítások alatt, a november 11-e előtti időszakban 1000 jüanra ugrott.

Én is kerestem 500 jüant azzal, hogy beajánlottam egy barátomat az értékesítési irodába futárnak. De egy fillért sem tartottam meg belőle, odaadtam neki az egészet. Ő két hónapot se dolgozott, és kilépett: azt mondta, teljesen kimerült.

Az osztályozóplatform mosdóiban a forró vizes automaták mellett és a mosdókagylók fölött színes plakátok lógtak, melyeken alkalmazottak történetei szerepeltek. Némelyikre még ma is emlékszem. Volt például egy férfi, aki évekig dolgozott a szortírozáson, majd kilépett, és saját vállalkozást indított. Nevezzük, mondjuk, Vangnak, hisz természetesen elfelejtettem az igazi nevét. Lényeg az, hogy Vang később elvesztette minden pénzét, és visszajött. A plakáton azt mondta, hogy jó dolog a kétkezi munka, és hálás, amiért a vállalat szépen gondoskodott róla… Az idézet mellett egy fotó is szerepelt. A képen jól nézett ki, vidám, elégedett mosollyal nézett a kamerába. Még sok Vangéhoz hasonló történetet olvasgathattunk, mialatt vizeltünk, kezet mostunk vagy megtöltöttük a palackjainkat.

Ilyesféle poszterek kifundálásán kívül a HR-esek derekasan kiálltak a frontvonalba is: Sicsouban minden utcasarkon felállították a standjaikat, „Felveszünk” feliratú röplapokat ragasztgattak mindenhova, és mobilalkalmazásokban is hirdettek. Mindenféle módszert kipróbálva fáradhatatlanul vadászták a munkaerőt. Nem nagyon érdekelte őket, hogy a jelentkező alkalmas-e, egyenesen küldték őket próbaidőre a szortírozásra. Végül is a HR-osztálynak is megvannak a maga teljesítménymutatói, amelyeket el kell érnie. Talán ez lehetett az oka a nyilvánvalóan alkalmatlan próbaidős dolgozók nagy számának.

Az egyik este érkezett aprócska, pipaszárlábú lány például egyáltalán nem úgy festett, mint aki fizikai munkára alkalmas. De attól még őt is a szortírozásra osztották be, és hát mi nem küldhettük vissza a személyzeti osztályra, és át se passzolhattuk egy másik csoportnak. Muszáj volt hagynunk, hogy kipróbálja, mire képes. A csoportvezetőnk persze nem szívesen vett fel olyasvalakit, aki esetleg lassan dolgozik, mert ezzel hátráltatja az egész csapat munkáját. Ráadásul az ilyenek rendszerint egy-két hónap után leléptek, amikor a munka túl nehéznek bizonyult. Semmi értelme nem volt felvenni. A próbaideje alatt a csoportvezetőnk külön felhívta rá a figyelmünket, hogy eszünkbe ne jusson segíteni neki.

Amint azt már korábban említettem, a próbaidő volt a legnehezebb munka, amit az ember ennél a cégnél végezhetett, és az a pár nap még csak a kezdet volt a nehéz dolgok emelgetéséhez nem szokott újoncok számára. Aki nem volt formában, az az akklimatizációt, a lassú hozzászokást el is felejthette. Minél törékenyebbnek nézett ki valaki, annál kevésbé segítettünk neki – senkiben nem akart az ember hiú reményt kelteni, hogy esetleg menni fog neki a dolog. Így hát ezt a lányt is kénytelenek voltunk rendesen megszorongatni, aztán ha mégis marad, mindennek ellenére, hát lelke rajta! Az érem másik oldala az volt, hogy az erősnek látszó újoncoknak annyit segíthettünk, amennyit akartunk.

Saját próbaidőm alatt meg kellett küzdenem a csomagokat tartalmazó hatalmas polipropilén zsákok kiürítésének helyes technikájával. A megfordításuk még csak ment, de aztán a kampóként begörbített mutatóujjaimat használtam arra, hogy ráncigálva kirázzam a zsákból a csomagokat ahelyett, hogy a zsák sarkát egyszerűen csak a mutatóujjam és a hüvelykujjam közé csípve lehúztam volna róluk a nejlont. Eleinte jól is ment, de miután három éjszakai műszakot végigdolgoztam így, mindkét mutatóujjamon visszahajlott a körmöm. Pár nap után elfeketedtek, és később leestek. Majdnem három hónapba telt, mire visszanőttek.

Mindazonáltal volt néhány fogyatékkal élő munkatársunk is. A kormány rendeletben írta elő, hogy minden cégnek alkalmaznia kell bizonyos százaléknyi fogyatékkal élő dolgozót. A cég korábban ezt nem tette meg, így tekintélyes büntetést kellett fizetniük. De ezek a kollégáink jó munkaerőnek bizonyultak. Persze bizonyos feladatoknál nyilvánvaló volt a köztünk levő különbség. Egyes fogyatékosságok egyszerűen nem tették lehetővé, hogy bizonyos munkaköröket betöltsenek. Például ha valaki bicegett, nem végezhette a csomagolást vagy kicsomagolást, ez a munka annyi ide-oda járkálást foglalt magába. Én magam négy hónap alatt rongyosra elhordtam egy pár vadonatúj Decathlon edzőcipőt. Ez a körülmény óhatatlanul megnehezítette a munkavezető számára a csoportbeosztás elkészítését, így nem örült a fogyatékkal élő munkatársaknak, amit néha kifejezésre is juttatott.

Minden csoportban van valaki, akit a többiek kizárnak maguk közül, és a miénk sem volt kivétel. Nálunk egy tizenkilenc éves lány volt ez a személy, aki egyenesen az iskolapadból érkezett. A legtöbbünknél fiatalabb volt, vékony testalkatú, se nem gyors, se nem erős. Sőt, kissé túl lassú. Gyakran visszafogta a tempót, ezzel a többieket arra kényszerítve, hogy segítsenek neki, vagy hogy megállítsák a futószalagot. Elég fura is volt, senkivel nem jött ki jól. Az az igazság, hogy senki nem kedvelte: csúfneveket adtak neki, szemtől szembe kigúnyolták és kritizálták. A helyében én már rég kiléptem volna, de ő nyilvánvalóan ellenállóbb volt, mint én, vagy legalábbis közömbösebb, és nem sokat törődött azzal, hogy mások mit gondolnak róla. Mindenesetre hosszú ideig maradt, jóval tovább, mint gondoltam. Én barátságosan viselkedtem vele, már amennyire abban a helyzetben ez lehetséges volt. Egyszer aztán sikerült annyira kiborítani, hogy dühében sírva fakadt, és a műszak közepén otthagyott csapot-papot, közölve, hogy ezt nem csinálja tovább. A művezető megkönnyebbülten sóhajtott fel. Már régóta próbálta lecserélni az összes kevéssé hatékony munkaerőt, de ez a lány eddig ragaszkodott hozzá, hogy maradni akar. Úgyhogy ő semmit nem tehetett. Két nap múlva a lány jelentkezett, és szólt, hogy vissza szeretne jönni, amit a munkavezetőnk természetesen elutasított. A lány barátja, aki szintén a szortírozóplatformon dolgozott, odakísérte őt a munkavezetőhöz, hogy a lelkére beszéljenek, és hármasban hosszan tárgyaltak. Közben mi, többiek egymást lestük, vajon melyikünk akarja, hogy visszavegyék, és melyikünk nem; de hát végül is mindannyian ugyanolyan dolgozók vagyunk, mi értelme ilyen ellenségesen bánni egymással? A munkavezető végül beadta a derekát, a lány pedig visszatért sorainkba és a folyamatos kínzásba.

Néhány nappal az én munkába lépésem után egy másik újonc is érkezett. Az első munkanapján a munkavezető engem kért meg, hogy mutassam meg neki a büfét, és a srácot attól fogva nem tudtam magamról levakarni. Minduntalan azt akarta, hogy munkába menet találkozzunk valahol, hogy aztán együtt érkezzünk meg, és azt is javasolta, hogy egyszerre vegyünk ki szabadnapot, és csináljunk valamit közösen. Szerencsére a menedzser ezt nem engedte. Mindenki azt hitte, hogy mi ketten már régről ismerjük egymást. Hogy őszinte legyek, elég kellemetlenül éreztem magam vele, de kínos lett volna nemet mondani. Hiszen csak barátkozni próbált. Azonban volt egy gyengéje: imádott kérkedni. Folyton arról szövegelt, hogy ő mennyire nagyszerű, hogy mennyi mindenhez ért, és hány embert páholt már el életében. Hogy hat emberrel is elbánik egyszerre, ilyesmiket. Én csak hallgattam, és közben bólogattam. Nem mertem megmondani neki, hogy egy szavát se hiszem. Azon tűnődtem, milyen csekély önbizalma lehet, milyen értéktelennek érezheti magát, hogy ennyire muszáj állandóan a saját nagyszerűségét zengenie. Visszatekintve most már kicsit jobban megértem. Ő és én nagyjából egyszerre érkeztünk egy új, ismeretlen munkahelyre. Sok szempontból hasonlítottunk egymásra, sok közös gondunk volt, és azonos érdekeink. Mindketten jól járhattunk volna, ha összefogunk. Egyedül boldogulni egy új környezetben mindig kockázatos dolog. Ha nincs szerencséje az embernek, kiközösítik, mint azt a fiatal lányt. Ő ezt azonnal belátta, ahogy megismerkedtünk, míg én ezzel nem voltam tisztában. Csak később jöttem rá, hogy mi volt a szándéka.

Egy várandós nő is csatlakozott a csapatunkhoz. A barátja ajánlotta be, aki már a kollégánk volt. Elvileg létezett egy HR-es szabály, hogy házastársak vagy partnerek nem dolgozhatnak együtt, de a nő barátja ezt a körülményt nyilván eltitkolta a felvétel során. Miután a nőt alkalmazták, a munkavezető már semmit nem tehetett. Amikor elkezdett nálunk dolgozni, még nem látszott rajta a terhesség. Húszegynéhány éves lehetett, egészséges, és eleinte nem okozott gondot neki a munkafeladatok végrehajtása. De a hasa egyre nőtt, és egyre nehezebb volt látnunk, ahogy dolgozik. Végül is egész éjjel együtt voltunk vele. Az egyik munkatársunk a fejét csóválva „az emberiség tragédiájának” nevezte, hogy egy várandós nőnek ilyen helyen kell munkát végeznie.

Ennek a fiatal nőnek a barátja szerencsejáték-függő volt. Mindig a Mark Six lottóval játszott egy telefonos appon keresztül. A hazardírozás a vérében volt. Fizetésnap után pár nappal már eljátszotta az egész bérét, és a barátnője pénzéből kellett a lakbért és az ennivalót fizetniük. Még arra is megkérte a lányt, hogy kérjen kölcsön tőlünk, mert ő már nem mert. Később sokszor össze is vesztek. Főleg a lány kezdeményezte a vitákat, a srácnak az igazat megvallva békés természete volt, soha nem jött ki a sodrából, de mire ment vele? A jó természet olyan, mint egy lyukas fazék. Hiába teszel rá fedőt, attól még kifolyik belőle a leves. Végül a lánynak elege lett, és egyszer egy műszak közepén sírva elrohant. Lehet, hogy a fáradtság és a kétségbeesés együtt már túl soknak bizonyult. Másnap kilépett, és többet nem láttam, de a srác még ott volt akkor is, amikor én felmondtam. Nem sokkal a szakítás után talált egy új barátnőt egy férjes asszony személyében, aki elköltözött otthonról, hogy dolgozzon. Láttuk a srác arcán, hogy szégyelli magát, valahányszor felemlegettük a várandós exbarátnőjét. Azt állította, hogy gyerektartást fizet neki, de fogalmam sincs, hogy ez igaz volt-e, vagy sem. Mindenesetre a szerencsejátékot abbahagyta. Talán már nem tudott honnan összeszedni pénzt, vagy letiltották az appról.

Mindezeket néma szemtanúkként követtük végig, egyikünk sem lépett közbe, nem szóltunk rá a srácra, és nem segítettünk a várandós nőnek. Legfeljebb néha mondtunk egy-két vigasztaló szót. Végül is mindannyiunknak megvolt a magunk baja. Senkinek nem maradt feleslege, amiből adhatott volna. Egy ilyen munkahely az utolsó csepp életet is kisajtolja az emberből. Egy idő után – észre sem veszed – tompa és közömbös leszel az érzelmi túlterheltségtől.

Ez a munka valóban képes volt a legrosszabbat kihozni az emberből. A hosszú éjszakai műszakok, a túlhajszoltság miatt az ember egykettőre elvesztette az uralmat az érzelmei felett.

A csapatomban két emberrel vitatkoztam össze, és mindkétszer heves veszekedésbe torkollott a vitánk. Az egyikük túl sokat lazsált, amikor vele dolgoztam párban. A tetejébe rossz természete volt, és éles nyelve. Úgy gondolta, hogy mi sem természetesebb, mint hogy kihasznál másokat.

De a másik még rosszabb volt. Folyton nekem adta a legnehezebb feladatokat, és magának tartotta meg a könnyűeket. És még csak nem is próbálta titkolni, hogy ezt csinálja. Kis híján tettlegességig fajult a dolog.

Abban az időben szívesen összebalhéztam bárkivel, és ez a kollégám kiváló jelölt volt erre. De egy fizikai összecsapásnak elbocsátás lett volna a következménye – ez azokra is vonatkozott, akik munka után rendezték le ily módon a vitáikat, amennyiben a cég rájött erre. Úgyhogy örültem neki, hogy sikerült uralkodnom magamon.

A csapat tagjai általában egészen türelmesen viselték a tétlenkedőket, mivel mindannyian tisztában voltunk vele, hogy a munkaterhelésünk és a jövedelmünk sosem lesz igazságos. Amíg a lógósok nem jelentettek terhet a többiek számára, mindenki szemet hunyt a mulasztás felett. És bizonyos értelemben a legnagyobb naplopókkal volt a legkönnyebb kijönni. Talán mert bűntudatuk volt a lógás miatt.

Ha már úgyis itt tartunk, leírom, hogyan számolták ki a fizetésünket: a csapatban nagyjából ötvenen voltunk. Minden hónapban A, B vagy C besorolást kaptunk a teljesítményünk alapján. A legjobb tíz dolgozó kapott A fokozatot, bárki, aki az előző hónapban súlyos hibát vétett, például elvesztett egy csomagot, nem jó helyre szortírozott valamit, nem jött munkába, vagy nem engedelmeskedett az utasításoknak, C besorolást kapott, mindenki más ment a B-be. Az A fokozatúak bére kicsivel meghaladta az 5000 jüant, a B besorolásúaké körülbelül 4700 volt, a C-ké 4300. Ez az alapösszeg kissé változhatott a hónap során feldolgozott küldemények száma alapján. Mivel a C fokozat gyakorlatilag büntetést jelentett, amíg az ember nem hibázott, el tudta kerülni. Úgyhogy gyakorlatilag mindenki az A vagy a B fokozatba tartozott.

Egyeseket a többieknél jobban izgatott, hogy melyik fizetési csoportba kerülnek. A második kolléga, akivel összezördültem, ugyancsak ilyen fajta volt. Ha nem kapott A besorolást, azonnal magyarázatot követelt a munkavezetőtől, és megpróbált nyomást gyakorolni a cégre, hogy sorolják feljebb. De a legtöbben kérdés nélkül elfogadták a sorsukat. Még ha időnként panaszkodtak is, soha nem próbáltak bebiztosítani maguknak többet, mint ami jutott nekik. Ezek az emberek általában nem kaptak a pluszmunka lehetőségén sem, valószínűleg egyszerűen tudták, hogy mivel úgyis olyan nehéz kitűnni, jobban járnak, ha inkább megpróbálnak egy kicsit kevesebbet elvégezni. Így könnyebb elkerülni, hogy az ember hibázzon, és a C kategóriában találja magát. Az első fickó, akivel vitába keveredtem, ez a fajta volt.

A havi teljesítményünk és így a besorolásunk elvileg az általunk kezelt csomagok számán alapult. De ezt valójában lehetetlen volt igazságosan megállapítani, mivel különböző munkafeladatokat végeztünk. Úgyhogy a csomagszámlálás legtöbbször csak afféle parasztvakításnak érződött, olyasvalaminek, amit a munkavezetőnk időnként az orrunk előtt lóbált lelkesítés gyanánt. A fokozatok kiosztásakor a fő szempontja az volt, hogy mindenki elégedett legyen, és megjutalmazza a legjobb dolgozókat, akik a legnagyobb erőfeszítést tették, úgyhogy előbb vagy utóbb mindenki belekerült egyszer-egyszer az A fokozatba.

Én mindig apait-anyait beleadtam a munkámba, és mindenkivel megpróbáltam jól kijönni. Az említett két lógóssal megvoltak a vitáim, de mindenki megkönnyebbülve vette tudomásul, hogy végre valaki felveszi a kesztyűt, és szóvá teszi a viselkedésüket. Merem állítani, hogy én voltam a csapat legkedvesebb és legelfogadottabb tagja. Többször köszöntem meg bármit, mint a többiek együttvéve. Emiatt és persze a teljesítményemnek köszönhetően a D. vállalatnál eltöltött tíz hónapom során összesen ötször kaptam A besorolást, ami egész szép fizetést eredményezett. Számomra ez azt jelentette, hogy a főnököm elismeri az erőfeszítéseimet. Ez az öt A besorolás valószínűleg a legtöbb volt, amit kaphattam anélkül, hogy a régebbi csapattagok összevonták volna a szemöldöküket: az első két hónapban és a felmondásom hónapjában nem lett volna bölcs dolog tőle, ha a legelső kategóriába sorol. Az A fokozat értékes volt, korlátozott erőforrás, mindenki árgus szemekkel figyelte, hogy ki érdemli ki.

Volt egy „Hónap dolgozója” díj is, aminek a kitüntetettjére mindenki anonim módon szavazott. Az első három hónapom során kétszer is első lettem a szavazáson, és egy további alkalommal pedig második. A menedzser nem sokkal később megváltoztatta a szavazás módszerét, hogy ne mindig ugyanaz a pár ember domináljon. A díj rendszerint valamilyen háztartási cikk volt, egy alkalommal pedig egy hajszárítót nyertem, amit egyből oda is adtam egy kollégámnak, akinek hosszabb haja volt, mint nekem, és nagyobb hasznát tudta venni.

A logisztikai parkban, ahol a D. vállalat működött, rajtunk kívül akadt még néhány munkaerő-közvetítő cég is, akikre támaszkodhattunk, amikor a csúcsidőszakokban vagy valamilyen e-kereskedelmi platform nagy marketingkampánya idején szorgos kezekre volt szükségünk. Az ideiglenes munkások lassabban dolgoztak, mint mi, mivel semelyik munkaterületen nem töltöttek elég időt ahhoz, hogy javítsák a teljesítményüket. Ők napibért kaptak, és nem volt ABC-besorolásuk, elegendőnek bizonyult, ha elfogadhatóan dolgoztak, és már meg is kapták a fizetési csekkjüket. Úgyhogy nem is volt érdemes erőlködniük. Ezekkel az alkalmi munkatársainkkal afféle „se veled, se nélküled” viszonyban voltunk: örültünk a segítségüknek, mert ilyenkor kissé csökkent rajtunk a nyomás, azonban irtózatosan dühítő volt látni, ahogy dolgoznak.

S ami még rosszabb volt: ezek egyszerűen nem tudtak hibázni, hiszen az őket küldő cég kínálati piacon működött. Ha lehúzó értékelést adnak a D. vállalatról, a munkaadójuk esetleg megtagadja az együttműködést a céggel a jövőben, és a vállalatnak nagyobb összegeket kell kipengetni a legközelebbi csúcsidőszakban, ha alkalmi munkaerőt akar felvenni.

Néha tréfából azzal húztuk egymást, ha valaki lógott, hogy „hű de lusta vagy, miért nem mész inkább az alkalmiakkal dolgozni?”. De tényleg voltak munkatársaink, akik kiléptek, és inkább beálltak ehhez a munkaerő-közvetítő céghez. Ennek a nagyobb szabadság volt az előnye. Az ember eldönthette, hogy az adott hónapban hány napot akar munkával tölteni.

Ugyanakkor a D. vállalat tőzsdén jegyzett cég volt, az árulogisztikai ágazat büszkesége, ami annyit jelentett, hogy szabályozottan és a törvényeknek megfelelően zajlott a munka. Az alkalmazottaknak teljes társadalombiztosítást fizettek, és soha nem maradtak el a bérek kifizetésével. Mindenkinek magának kellett mérlegelnie az előnyöket és a hátrányokat.

Például valószínű, hogy senki nem gondolná az árulogisztikát kockázatos állásnak, mégis történtek a szortírozóplatformon váratlan halálesetek. Tekintettel arra, hogy egyidejűleg több száz ember dolgozott a cégnél több műszakban, és az alkalmazottak folyamatosan cserélődtek, óvatos becslés szerint is több ezren fordultak meg a vállalatnál egy év alatt. Ilyen sok emberből néhánynak minden bizonnyal volt olyan alapbetegsége, mely a túlhajszoltság hatására fellángolt, és hirtelen halált okozott. Abban az évben, amikor ott dolgoztam, egy árufeltöltő halt meg. Mint az őrült, úgy dolgozott egy álló éjszakán át, hogy egyszerre két kamiont is feltöltsön áruval. Műszak után hazament, lefeküdt, és soha többé nem kelt fel.

2018-ban a tavaszünnep, vagyis a holdújév előtt a készletgazdálkodási osztály létrehozott egy WeChat-csoportot, és négy-ötszáz dolgozót meghívott, hogy csatlakozzunk. A hagyomány szerint a főnökök és csoportvezetők sorra egymás után adtak fel „piros szerencseborítékokat” a csoportba, amiket bárki elkaphatott és kibonthatott. Így aztán az óév utolsó napját, az utolsó holdhónap harmincadikát otthon, ágyban heverészve töltöttem piros pénzesborítékokra vadászva, ünnepi hangulatban. Mindaddig még soha életemben nem voltam benne ekkora chatcsoportban. Mindenki chatelt, fényképeket osztott meg a családjáról, az emberek boldog új évet kívántak egymásnak, évődtek, viccelődtek. Oda-vissza röpködtek az újéves emodzsik és GIF-ek. Egyszerre vagy tizenkét chat folyt párhuzamosan a képernyőmön, amitől lefagyott a telefonom. Nagyobb forgalom volt rajta, mintha az ünnepi gálát néztem volna a tévében. Régen volt már, hogy ilyen izgalomban és ilyen kellemes érzések közepette telt a holdújévem. Az utóbbi években mindig olyan unalmas volt ez az időszak.

Alighanem csődöt mondott a telefonom, vagy a net volt túl lassú, mindenesetre rengeteg piros borítékról lemaradtam, hiába kattintottam rájuk. Végül alig tizenöt jüant gyűjtöttem, de rögtön küldtem is vissza őket a csoportba. A boldogságot úgysem lehet pénzen megvásárolni.

Már elfelejtettem, hogy az ünnep előtt vagy után történt, de egy este a csoportvezetőnk néhányunkat meghívott hot potra. Ez egy új menedzser volt, azután érkezett, hogy a régit áthelyezték egy másik tartományba. Maga is egy másik részleg aljáról jutott fel idáig, és azonnal nekilátott, hogy megnyerje magának a csoport fontos tagjait, hogy biztosítsa a támogatásukat. Néhány művezetőn és egy asszisztensen kívül meghívott négy egyszerű dolgozót is, ezek egyike voltam én. Világos volt a szándéka: jövőbeni tartalék munkavezetőt látott bennem.

Amikor később felmondtam a cégnél, hallottam, hogy a D. vállalat új elosztóközpontot készül nyitni Tungpingban, Kanton (Kuangtung) Pajjün körzetében. Ez a menedzser engem akart beajánlani egy ottani pozícióra. A mi logisztikai központunk C. faluban volt, Suntöben, és bár elméletileg Fosanhoz tartozott, közel feküdt Kantonhoz, a Déli pályaudvar alig félórás bicikliútra volt, ami rövidebb idő, mint bemenni Fosan belvárosába.

De ha még ma is ott dolgoznék, legfeljebb menedzserhelyettes volnék, és a hajamat tépve ordítoznék mindenkivel a környezetemben. Azt hallottam, hogy hosszú távon éjszakai műszakban dolgozni jelentősen növeli az Alzheimer-kór kockázatát. Már nem vagyok fiatal, és ez a lehetőség immár nem csupán a távoli jövő kilátása, amivel kapcsolatban megengedhetem magamnak, hogy ha nem akarok, ne gondoljak rá. Már most is érzem, hogy az agyam lassul, a reakcióim tompábbak, az emlékezetem fakul. Elkezdtem rendszeresen dióféléket fogyasztani, hogy megállítsam a hanyatlást, függetlenül attól, hogy valójában használnak-e, vagy sem. Árérzékeny vagyok, leginkább diót, földimogyorót és pörkölt magvakat vásárolok.

Sicsouban több tucat különféle mogyorót és magot lehetett félkilós kiszerelésben vásárolni tíz jüannál is kevesebbért, szerintem mindegyiket kipróbáltam. Puhább héjú diót is lehetett kapni ugyanazon az áron. Ez nem olyan volt, mint a kemény fajta, amit gyerekkoromban ettem, aminek olyan kemény héja volt, hogy az ajtó zsanérja is meghajlott, ha közé szorult, és nem is olyan, mint a Hszincsiangból online rendelhető, papírvékony héjú dió, amit kézzel összenyomva meg lehet törni, hanem valahol a kettő között van. A földre hajítottam őket, és úgy törtem fel a héjukat, aztán felszedtem a dióbelet. De persze tudom, hogy a dióval nem lehet megelőzni az Alzheimert.

2018 márciusában léptem ki a D. vállalattól, otthagytam Kantont, és Pekingbe költöztem. Nem munka, hanem egy nő miatt. Azóta is mindennap hálát adok érte, hogy megtettem ezt a lépést, vállalva a kockázatot.

A kapcsolatom a barátnőmmel, Juneau-val erősebb, mint valaha. Egy online közösségi térben, egy írói fórumon ismerkedtünk össze valamikor még 2011 táján. Évekig nem volt kapcsolatunk a fórumon kívül, aztán 2017-ben egy szép napon elkezdtünk chatelni egymással, arra már nem is emlékszem, pontosan miért. Ő akkor eléggé mélyponton volt, és én sem éreztem magam éppen valami fényesen. Ebben a tekintetben jól megértettük egymást, értékeltük a másik támogatását, ahogy az gyakran előfordul az életben csalódott, kiábrándult emberek között. 2018-ban a tavaszünnep idején kihasználtam a pár napos ünnepet, hogy elutazzam Pekingbe, és személyesen is találkozzunk.

Amikor ezt a rövid utazást követően visszatértem Suntöbe, azonnal beadtam a felmondásomat. Egy hónap felmondási időm volt, de a cég két hét után elengedett, amikor látszott, hogy könnyedén találnak a helyemre majd valakit, mert az ünnepek után mindig megnő az álláskeresők száma. Ráadásul holtszezon is volt.

Azon nem igazán gondolkodtam, hogy miből fogok megélni, amikor majd Pekingbe költözöm. Biztos voltam benne, hogy majd csak találok valamit: nincsenek nagy igényeim, nem félek a kemény munkától. Juneau-t sem érdekelte, mennyi pénzt keresek. Most sem törődik vele. Soha nem támasztott velem szemben anyagi követeléseket. Ami az életet és az írást illeti, sok mindenről egyformán gondolkodunk, ez a legfőbb oka annak, hogy olyan nyugodt vagyok a jövőnket illetően. Talán nincs köztünk mindent elsöprő, előre elrendelt, sorsszerű szerelem – kínaiul van erre egy fogalom, a fen –, de amíg gondoskodunk egymásról, amíg együtt küzdünk, ő nem fog elhagyni, és én sem őt.

Nem sokkal azután, hogy megérkeztem a fővárosba, beléptem az S. céghez, ahol futár lettem, így többé nem kellett éjszaka dolgoznom. A csomagfutárság kemény meló, de nem kell este későig dolgozni, és a bér is magasabb. Már eleve futárnak kellett volna mennem. Nehezen kommunikálok, nehezen létesítek kapcsolatokat, annak idején pedig azt hittem, hogy a csomagok kézbesítése nem nekem való, hiszen nap mint nap sokszor kell interakcióba lépnem az ügyfelekkel. De egykettőre rájöttem, hogy könnyen megbirkózom a feladattal.

Amikor ezt írom, már három éve élek Pekingben. Ez a három év egy szempillantás alatt eltelt. Most kiléptem az S. cégtől, és hamarosan elhagyom Pekinget is. Ha visszagondolok arra, aki a D. vállalatnál voltam, látom, miben változtam, és miben maradtam ugyanolyan, mint régen. Például már nem érzem szükségét, hogy vitába szálljak az emberekkel, főleg annak nem, hogy összeverekedjünk, de még mindig eszem diót, földimogyorót és magokat, amikor csak tudok.

2.

Csomagfutár Pekingben

Az interjú

A Pekingbe költözésem utáni harmadik napon már állásinterjúra mentem az S. céghez. Az előző két nap során berendezkedtem, és a harmadik nap reggelén az ágyból kiugorva már töltöttem is fel az önéletrajzomat az 58.com nevű álláskereső oldalra. 2018. március 20-a volt. Még ebéd előtt felhívtak.

A nő a vonal túlsó végén azonnal világossá tette, hogy ő nem egy lehetséges munkáltatótól hív, hanem egy fejvadász cégtől, amely az 58.com zászlója alatt működik. Először azt hittem, el próbál adni nekem valamit, de biztosított róla, hogy neki annyi a feladata, hogy segítsen összekötni a munkát kereső személyeket a munkát kínáló cégekkel. Elolvasta az önéletrajzomat, és azt mondta, hogy szerinte megfelelő jelölt lennék egy nyitott pozícióra az S. cégnél, ami egy csomagküldő szolgáltatócég. Ha ráérek délután, folytatta, el tudnék-e menni egy állásinterjúra Jicsuangba? Elküldi a címet sms-ben.