MICHAEL COX

Stílusok csatája

Michael Cox korábbi könyve a Jaffa Kiadónál

Daráló

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Michael Cox: Zonal Marking – The Making of Modern
Europian Football

HarperCollins Publishers, London, 2019

Copyright © Michael Cox, 2019

Borítódizájn:
Sim Greenaway © HarperCollinsPublishers Ltd 2019

Borítókép: © Shutterstock.com

Hungarian translation © Hegedűs Henrik, 2020

Hungarian edition © Jaffa Kiado, 2020

Minden jog fenntartva!

A kötet a Magyar Labdarúgó Szövetséggel való
szakmai együttműködés keretei között jött létre.

Fordította Hegedűs Henrik

Szerkesztette Illés Róbert

Tördelte Sipos Géza

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978-963-475-433-6

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Bevezetés

Első rész – Voetbal, 1992–1996

1. Egyén kontra csapategység

2. Terület

3. A hátulról felépített játék

Átmenet: Hollandia–Olaszország

Második rész – Calcio, 1996–2000

4. Rugalmasság

5. A harmadik csatár

6. Catenaccio

Átmenet: Olaszország–Franciaország

Harmadik rész – Foot, 2000–2004

7. Sebesség

8. A tízes

9. A vízhordó

Átmenet: Franciaország–Portugália

Negyedik rész – Futebol, 2004–2008

10. Építkezés

11. Az első kikötő

12. Szélsők

Átmenet: Portugália–Spanyolország

Ötödik rész – Fútbol, 2008–2012

13. Tiki-taka

14. A hamis kilencesek és az argentinok

15. El Clásico

Átmenet: Spanyolország–Németország

Hatodik rész – Fußball, 2012–2016

16. Vertikalitás

17. Gegenpressing

18. Újradefiniálva

Átmenet: Németország–Anglia

Hetedik rész – Football, 2016–2020

19. A Daráló

Epilógus

Irodalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Előszó a magyar kiadáshoz

A Magyar Labdarúgó Szövetség 2010 és 2018 között felépítette a hazai futball hátországát, aminek részeként megháromszorozódott az igazolt labdarúgók száma, és immár mintegy kétezer futballpálya szolgálja az utánpótlás korú és szabadidős labdarúgókat. Megújultak a profi csapatok stadionjai, és a fejlesztések zárásaként elkészült a 2020-as Európai szuperkupa-mérkőzésnek és a 2021-re halasztott Európa-bajnokság mérkőzéseinek is otthont adó nemzeti stadion, a Puskás Aréna.

Ám e fejlesztések nem egy folyamat végét, hanem bizonyos értelemben annak elejét jelentik, hiszen azzal, hogy az infrastruktúra és versenyszervezés terén a szövetség ledolgozta évtizedes lemaradását, még nem oldódott meg a nemzetközi versenyképesség kérdése.

Ehhez a szakmai munka jelentős fejlesztésére, a szaktudás növekedésére van szükség, aminek alapvető feltétele a nemzetközi tudás behozatala, az innovatív eszközök értő használata, valamint a labdarúgás nemzetközi folyamatainak beható ismerete.

A tudásimport egyik kiindulópontja a nemzetközi labdarúgás mélyebb megismerése. Az európai labdarúgás látványos fejlődésen ment keresztül a hazaadás 1992-es eltörlése óta. A fejlődés motorja minden korszak esetében – helyezze bár a támadásra vagy a védekezésre a hangsúlyt – a nyitottság, a változás iránti vágy és a labdarúgás dogmáinak folytonos megkérdőjelezése volt.

Más futballkultúrák tudásának, fejlődésének hazai megismertetését a magyar szövetség fontos feladatának tartotta, ezért nyújtott széles körű támogatást jelen könyv magyarországi megjelenéséhez.

Az MLSZ ezúton is szeretné megköszönni Késedi Gábor, Kocsis Bence, Kovács Gábor, Marosi Gergely és a 2019/20-as HUDL–MLSZ videóelemző- és scoutingképzés hallgatóinak segítségét, melyet a magyar változat elkészítéséhez nyújtottak.

Bevezetés

Kronológiai jellege ellenére, ezt a könyvet nem a modern futball történelemkönyvének szántam. Az elsődleges célom az volt, hogy elemezzem azokat a különböző játékstílusokat, amelyek meghatározzák Európa hét legbefolyásosabb futballnemzetét: Hollandiát, Olaszországot, Franciaországot, Portugáliát, Spanyolországot, Németországot és Angliát – a közelmúlt nemzetközi eredményei és a hazai bajnokságaik jelenlegi ereje alapján megkérdőjelezhetetlen hetest.

Egy nemzet futballstílusa különféle módokon nyilvánulhat meg. Nemcsak a válogatott jellegzetes stílusán keresztül, hanem a nemzet domináns klubjainak játékfelfogásán, a sztárjátékosaik természetén vagy az edzők filozófiáján keresztül is. Megnyilvánul az adott ország játékosainak külföldi tapasztalataiban, valamint az adott országba érkezők sikereiben. Valamint abban is, hogyan ténykednek a játékvezetők, vagy hogy minek tapsolnak a szurkolók a lelátón. Ez a könyv alapvetően ezekről a témákról akart szólni.

De aztán jött a szerkezeti felépítés kérdése: milyen sorrendben vegyük át az országokat? Földrajzilag? Tematikusan? Véletlenszerűen, ahogy a golyókat húzzák sorsoláskor az UEFA székházában? Azonnal világossá vált, hogy ez a történet nemcsak az országok eltérő stílusáról szól. Hanem arról is, hogyan és miként változott az Európát aktuálisan domináló nemzet és annak stílusa.

Az 1992-es év kézenfekvő kiindulópont volt, mivel ekkor törölték el a hazaadást, ekkor jött létre a Bajnokcsapatok Európa Kupájából a Bajnokok Ligája, és ekkor alakult meg a Premier League is. Ettől a ponttól kezdve mind a hét nemzetnek volt egy négyéves sikerkorszaka.

A ’90-es évek elején az egész kontinens áhítattal csodálta a holland futballfilozófiát, melynek befolyása a Bosman-szabály bevezetése után indult hanyatlásnak. A staféta átkerült az olaszokhoz, akik Európa legerősebb bajnokságával büszkélkedhettek. Aztán jöttek a franciák, akik válogatottszinten letarolták Európát, a nemzeti akadémiájuk pedig mindenki számára követendő példává vált. Ezután – szinte minden előzmény nélkül – Európa legelismertebb játékosa és edzője is Portugáliából került ki, hogy aztán következzen a Barcelona és a spanyol válogatott négyéves dominanciája, mígnem a tiki-taka hanyatlásával beköszöntött a Bayern München és német foci korszaka. Végül Európa legsikeresebb edzői mind Angliában találták magukat, különböző stílusokkal ismertetve meg a Premier League-et.

Természetesen a korszakok túlmutatnak ezeken a négyéves periódusokon. Nem lehet elemezni a ’90-es évek elején és közepén látott holland futballt anélkül, hogy visszautalnánk a ’70-es évek totális futballjára, ahogy Didier Deschamps francia válogatottban nyújtott teljesítményét az ezredfordulón sem anélkül, hogy megemlítenénk: 2018-ban szövetségi kapitányként világbajnoki címet nyert hazájával. Egyik rész sem a korszak egy konkrét egyénisége vagy csapata után kapta a nevét: sokkal általánosabb koncepciókon alapulnak, melyek az egyes nemzetek futballját hosszú időn keresztül meghatározták.

A hét rész stílusában is különbözik egymástól. A Hollandiával foglalkozó arról szól, hogyan alakították ki a hollandok a modern európai futball jellegét, az olasz konkrét taktikai vitákra világít rá, a francia pedig az adott játékostípusok kinevelésére összpontosít. A portugál rész Portugália komoly futballhatalommá válását, a spanyol egy speciális filozófia melletti elköteleződést, a német az újjászületést, míg az angol azt meséli el, hogyan lehet mások tudását a magunkévá tenni.

A könyv felépítése miatt néhány emlékezetes csapat nem kapja meg a megérdemelt figyelmet: Görögország sokkoló 2004-es Európa-bajnoki sikere, Olaszország 2006-os világbajnoki győzelme vagy a Real Madrid Bajnokok Ligáját nyert csapatai a közelmúltból csak futólag vannak megemlítve. Viszont nagy figyelmet szenteltünk az 1992 óta tartó időszak legmeghatározóbb játékosainak, edzőinek és csapatainak, és bár nem ez volt az eredeti szándék, remélhetőleg a könyv a modern európai futball történelemkönyveként is működik, mivel bemutatja a legfontosabb innovációkat, beleértve a gegenpressinget, a labdakihozatal fejlődését, a taktikai periodizációt, a tiki-takát és természetesen a területvédekezést.

ELSŐ RÉSZ

Voetbal,
1992–1996

1.

Egyén kontra csapategység

1992 nyarán, a modern futball korszakának kezdetekor Hollandia volt Európa uralkodója. A Bajnokcsapatok Európa-kupáját a Barcelona nyerte Johan Cruyff vezetésével, aki a totális futball holland iskolájának képviselője volt, míg az UEFA-kupát az Ajax emelte a magasba. Emellett a hazai színtéren további jelentős tartalékokat vonultatott fel az ország – a bajnoki címet a PSV, a kupát a Feyenoord hódította el.

Hollandiának ugyan nem sikerült megvédenie az Európa-bajnoki címét az 1988-as győzelme után, de ötletes és játékos futballt mutatott be az amúgy kiábrándítóan defenzív ’92-es Eb-n, amely az utolsó torna volt a hazaadás eltörlése előtt. Európa legjobb játékosa szintén holland lett abban az évben: Marco van Basten nyerte az Aranylabdát, miközben válogatottbeli csapattársa, Dennis Bergkamp a harmadik helyen végzett a szavazáson.

A holland dominanciát azonban nem egy konkrét csapat vagy egyéniség alapozta meg, hanem egy sajátos filozófia, melyet a holland csapatok – vagy azok a klubok, amelyeket Cruyffhoz hasonlóan holland edző irányított – olyan sikeresen népszerűsítettek, hogy a futball modern korszakát a játék holland értelmezésével azonosították.

Amikor a totális futball az 1970-es években forradalmasította a sportágat, a jelenséget Amszterdam természetével hozták összefüggésbe. A holland főváros volt az európai liberalizmus központja, a kontinens összes hippijének Mekkája, és ez a szabadelvűség visszaköszönt a holland futballban is. Az Ajax és a holland válogatott játékosainak látszólag nem volt taktikai fegyelme, kedvükre bukkanhattak fel a pálya bármely pontján, hogy az egyéni szabadság eredményeként kreatív, gördülékeny, szemet gyönyörködtető futballal rukkoljanak elő.

A valóságban azonban a holland módszer nagyon is szisztematikus volt: a játékosok kizárólag a pálya hosszanti tengelyén váltogathatták a pozíciójukat, és ha egy védő berontott a támadóharmadba, egy középpályás kénytelen volt visszalépni a helyére, és biztosítani helyette, az ő helyére pedig egy csatár lépett vissza a középpályára. Vagyis bár elméletileg a játékosok szabadon kóborolhattak, a gyakorlatban folyamatosan figyelniük kellett arra, hogy éppen mit csinálnak a többiek. Abban az érában, amikor más európai nemzetek támadói gyakran teljesen szabadon játszhattak, az Ajax és a holland válogatott csatárainak az edzők szigorú iránymutatását kellett követniük. Arrigo Sacchi, az 1980-as évek nagyszerű AC Milanjának edzője foglalta össze frappánsan, miről is van szó: „A labdarúgás egyetlen igazi evolúciója, taktikai forradalma akkor zajlott le, mikor a futball az egyén helyett a csapat játékává vált, és ezt az Ajaxnak köszönhetjük” – jelentette ki. Azóta a holland futball körül folyamatos filozófiai vita zajlik: vajon a holland kultúra sztereotipikus ábrázolásához hasonlóan a futballban is az egyénnek kell állnia a középpontban, vagy inkább a rendszernek, ahogy az a totális futball klasszikus csapataival is történt?

Az 1990-es évek közepén ezt a vitát Johan Cruyffnak, a totális futball aranyifjújának, a Barcelona edzőjének, és Louis van Gaalnak, az Ajax trénerének – akinek a csúcsra vezető útja sokkal hétköznapibb volt – rivalizálása testesítette meg. Mindketten az Ajax klasszikus, labdabirtoklásra épülő stílusának és az ahhoz kapcsolódó 4–3–3-as formációnak a hívei voltak, de míg Cruyff őszintén hitt abban, hogy a szupersztárokat nem szabad korlátok közé szorítani, addig Van Gaal a csapategység fontosságát hangsúlyozta. „Van Gaal még Cruyffnál is strukturáltabban gondolkodik – osztotta meg megfigyeléseit mentoruk, Rinus Michels, aki az 1970-es években a legendás Ajaxot és a holland válogatottat is irányította. – Van Gaal módszerében kevesebb tér jut az opportunizmusnak és a helycserés támadójátéknak, viszont a támadásépítés a legapróbb részletekig ki van dolgozva.”

A hollandok komplex módon gondolkodnak a vezetői képességekről és erényekről. Büszkék a nyitottságukra és a vitakultúrájukra, de mindez a futball nyelvére lefordítva azt jelenti, hogy a játékosok néha olyan témákba is belefolynak, ami máshol az edző hatásköre lenne. 1973-ban például Cruyff azért hagyta el az Ajaxot a Barcelonáért, mert az Ajaxnál a játékosok szavazhattak arról, ki legyen a csapatkapitány, és Cruyff annyira megsértődött leváltásán, hogy szedte a sátorfáját, és a Camp Nouba költözött. Ha azt nézzük, hogy Cruyff később milyen hatást gyakorolt a Barcelonára, a lépése eget rengető volt, a történet azonban kizárólag a klasszikus holland elvek miatt alakulhatott így.

A holland játékosok hozzászoktak, hogy befolyásolják edzőjüket, és segítsenek neki a taktika kidolgozásában. „Megtanítjuk a játékosoknak olvasni a játékot, megtanítjuk őket úgy gondolkodni, mintha edzők lennének. Az edzők és a játékosok egyenlőek, vitatkozunk, érvelünk, de mindenekelőtt kommunikálunk. Ha az ellenfél edzője váratlan taktikával áll elő, akkor a játékosok azok, akik először nekiállnak megkeresni a megoldást” – magyarázta Van Gaal az Ajax rendszerét. Míg sok más országban a játékosok ösztönösen követik az edzőjük utasításait, addig egy holland játékosokból álló csapat tizenegy különböző véleménnyel állhat elő a legjobb taktikát illetően, ami részben megmagyarázza, hogy miért civakodnak rendszeresen a válogatott játékosai a nagy tornákon – a játékosokat világéletükben arra bátorították, hogy adjanak hangot a taktikai elképzeléseiknek. Ez pedig elkerülhetetlenül nézeteltéréseket eredményez. Látszólag csak akkor van nagy egyetértés a válogatott játékosai között, amikor meg akarnak szabadulni egy-egy szövetségi kapitánytól.

Michels, a totális futball atyja az úgynevezett „konfliktusmodelljével” aktívan támogatta a véleményütköztetést, ami arról szólt, hogy öltözői vitákba vonta be a játékosokat. „Néha szándékosan használtam a konfrontáció stratégiáját – ismerte el a visszavonulása után. – A feszült légkör megteremtése és a csapatszellem javítása volt a célom.” Michels elárulta, hogy mindig a „kulcsjátékosokat” pécézte ki, és amikor egy ország leghíresebb edzője bevallja, hogy belehergelte a játékosait a vitákba, nem lepődik meg senki, hogy a jövő generációi nem látnak semmi kivetnivalót a civakodásban.

A véleménynyilvánítás ösztönzése együtt jár azzal, hogy a külső szemlélők számára a holland játékosok gyakran arrogánsnak tűnnek, ez pedig szintén egy olyan jelenség, ami Amszterdam jellegével hozható összefüggésbe. Az 1970-es évek Ajaxának totális futballistáit Cruyff úgy jellemezte, mint „született amszterdammerek”, amit igazán csak honfitársai értettek. A csapat kiváló védője, Ruud Krol ezt így magyarázta: „A játékstílusunk olyan volt, mint maga Amszterdam: arrogáns, de nem lekezelő, egyszerűen csak hecceltük az ellenfelet, ezzel is érzékeltetve, hogy jobbak vagyunk náluk.” Ezzel szemben Dennis Bergkamp azt állítja „Hollandiában nem elfogadott dolog arrogánsnak lenni”, még a hírhedten magabiztos Cruyffról is azt mondja, hogy „nem arrogáns ő, ez csak amolyan holland, amszterdami dolog.”

Ha van valaki, aki még Cruyffnál is arrogánsabb volt a holland futball történetében, akkor az Van Gaal, akinél makacsabb, megátalkodottabb öszvért még nem látott a világ. Amikor kinevezték az Ajax edzőjének, Van Gaal a következőt mondta a vezetőségnek: „Gratulálok a világ legjobb edzőjének kinevezéséhez”, míg a csapat első sajtótájékoztatóján Ton Harmsen klubelnök úgy fogalmazott vele kapcsolatban, hogy „Louis rettentő arrogáns, de mi errefelé komáljuk ezt a stílust”. Van Gaal is azok közé tartozott, akik az Ajax stílusát a város ideológiájához kötötték. „Az Ajax modellje olyan, mint az egész mentalitásunk: a főváros arroganciájára épül, de magában hordozza a kisember vasfegyelmét is” – mondta. Furcsa dolog ez: minden amszterdami elismeri a városból sugárzó kollektív arroganciát, miközben mindenki tagadja az arrogancia egyéni megjelenését.

Van Gaal örök riválisának, Cruyffnak minden oka megvolt, hogy arrogáns legyen: ő volt az 1970-es évek legjobb futballistája, egyben Hollandia történetének valaha volt legnagyszerűbb játékosa. A karrierje tele volt sikerekkel: ezek közül a legjelentősebb a három Aranylabda és a három egymást követő BEK-diadal. Emellett hat bajnoki címet nyert az Ajaxszal, majd miután a Barcelonához igazolt, megnyerte a La Ligát is. Később eltöltött egy kis időt az Egyesült Államokban, végül visszatért az Ajaxhoz, ahol újabb két bajnoki címet ünnepelt. 1983-ban, amikor az Ajax nem ajánlott neki új szerződést, Cruyff bosszúból az ősellenség Feyenoord csapatához igazolt egy utolsó évre, ahol megnyerte a bajnokságot, emellett pedig az év legjobb holland futballistájának is megválasztották, majd bejelentette visszavonulását. Cruyff mindig azt csinálta, amihez épp kedve szottyant, és mindig megkapta, amit akart. Élvezte a hihetetlen sikert, de közben azt hangsúlyozta, hogy a stílus fontosabb, mint a siker. Megtestesítette a totális futballt, amely érdekes helyzetet teremtett a számára, mivel az egyetlen igazi egyéniség volt egy amúgy nagyon egységes csapatban. 1985-ben, csupán egy évvel a visszavonulása után, egyértelmű választás volt az Ajax vezetőedzői posztjára. 1987-ben megnyerte a Kupagyőztesek Európa-kupáját, majd elkerülhetetlenül Barcelona felé vette az irányt, ahol hősként fogadták. 1989-ben elhódította a Kupagyőztesek Európa-kupáját, aztán 1992-ben megnyerte a Barça történetének első Bajnokcsapatok Európa-kupáját, miközben – a klub fennállása során először – négy egymást követő évben bezsebelte a bajnoki címet. A legendás játékos legendás edzővé vált.

Ezzel szöges ellentétben, amikor 1991-ben kinevezték Van Gaalt az Ajax edzőjének – miután Cruyff távozását követően számos edző kudarcot vallott –, a szurkolók elégedetlenek voltak. Cruyff visszatérését várták, és Van Gaal első meccsein az ő nevét skandálták, a De Telegraaf, Hollandia legnagyobb példányszámú napilapja pedig kampányt indított Cruyff visszaszerzéséért. Egyesek szerint Van Gaal csak ideiglenes megoldás volt, amíg sikerül hazacsábítani Cruyffot, szóval teljesen érhető, ha a pletykák miatt Van Gaal neheztelt Cruyffra. De a feszültség valójában két évtizeddel korábban kezdődött.

Van Gaal viszonylag tehetséges játékos volt, magas, de nem túl mozgékony futballista, aki elöl játszott, de inkább irányítóként, mint csatárként, később pedig visszakerült a középpályára. Tisztes karrierje volt, amit nagyrészt a Sparta Rotterdam csapatában húzott le, ám ő mégis csalódásként élte meg játékos pályafutását, mivel arra számított, hogy alapember lesz az Ajaxban. 1972-ben, 20 évesen igazolt szülővárosa klubjához, amelynek tartalékcsapatában rendszeresen játszott is, az első csapatban viszont egyszer sem kapott lehetőséget, mielőtt eladták volna. A posztján szereplő játékos természetesen Cruyff volt, ezért Van Gaal a teljes ajaxos karrierjét Cruyff árnyékában töltötte: először mint játékos, majd mint népszerűtlen edző.

A ’90-es évek elején Cruyff a Barcelonát, Van Gaal az Ajaxot irányította. Nem voltak barátok. „Nincs meg köztünk a kémia” – erősítette meg Cruyff. Edzőként eleinte jó viszonyban voltak egymással. 1989-ben, amikor az Ajax másodedzője volt, Van Gaal karácsonykor egy edzői tanfolyamon vett részt Barcelonában, ahol több estét is a Cruyff-család otthonában töltött, és kifejezetten jó kapcsolatot alakított ki Cruyff fiával, Jordival, aki akkor a Barça egyik utánpótlás-játékosa volt. Állítólag ez volt az a pont, ahol a dolgok rosszra fordultak. Van Gaal kapott egy telefonhívást Hollandiából, hogy a nővére súlyos beteg, ezért visszasietett Amszterdamba, hogy még egyszer lássa őt, mielőtt meghal. Van Gaal később azt állította, hogy Cruyff megharagudott rá, amiért hirtelen távozott, és köszönetet sem mondott a Cruyff-család vendégszeretetéért, ám ezt Cruyff határozottan tagadta, hozzátéve, hogy nem sokkal az esemény után egy baráti találkozó erejéig összefutottak Amszterdamban. Valószínűtlennek tűnik, hogy Cruyff felhasználta volna Van Gaal tragédiáját egy viszály kirobbantásához, sokkal valószínűbb, hogy pusztán félreértés történt egy olyan pillanatban, amikor Van Gaal feldúlt állapotban volt. De az igazság feltehetően sokkal egyszerűbb: ez a futballfilozófiák és az egók összecsapása volt.

Cruyff rengeteg időt töltött Van Gaal zrikálásával, de közben ő maga is komoly sebeket kapott. 1992-re az újságírók elkerülhetetlenül is összehasonlították Cruyff Barcelonáját és Van Gaal Ajaxát, a Bajnokcsapatok Európa-kupájának és a Kupagyőztesek Európa-kupájának győzteseit, ami dühös reakciót váltott ki Cruyffból. „Ha azt hiszi, hogy az Ajax sokkal jobb, mint a Barcelona, akkor alaposan pofára fog esni, nagy hibát követ el – harsogta. – Ha megnézi az Ajaxot, láthatja, hogy minőségileg romlásnak indult a csapat.” Cruyff egyre kicsinyesebbé vált. 1993-ban azt mondta, szeretné, ha a Feyenoord nyerné meg a bajnoki címet Van Gaal Ajaxa előtt. 1994-ben, amikor megkérdezték tőle, hogy mely európai csapatok nyűgözik le a legjobban, Cruyff azt felelte, hogy az Auxerre és a Parma – az a két csapat, amely az előző két szezonban kiejtette az Ajaxot az európai kupákból. 1995 februárjában pedig, amikor egy újságíró azt állította, hogy az Ajax jobb lehet, mint a Barcelona, Cruyff nyers stílusban reagált: „Elég ebből a baromságból!” Van Gaal Ajaxa azonban bebizonyította nagyságát azzal, hogy abban az évben megnyerte a Bajnokok Ligáját.

Van Gaal mindig a csapategység fontosságáról beszélt: „A futball csapatjáték, a csapat tagjai pedig egymástól függnek – magyarázta. – Ha egyes játékosok nem megfelelően hajtják végre a feladataikat a pályán, akkor annak a kollégáik isszák meg a levét. Ez azt jelenti, hogy minden játékosnak a tudása legjavát kell nyújtania az alapvető feladata elvégzésekor.” Tiszta sor, Cruyff azonban soha nem beszélt ilyen steril bikkfanyelven a futballról. Cruyff azt akarta, hogy a játékosai kifejezzék magukat, élvezzék a játékot, szemben Van Gaallal, aki számára a futball csak az „alapvető feladat elvégzéséről” szólt. Amikor az Ajax nem nyert, Van Gaal általában arra panaszkodott, hogy a játékosai „nem tartották magukat a megbeszéltekhez”, és azzal vádolta őket, hogy elveszítik egymás bizalmát, ha a saját fejük után mennek. Van Gaal csapatai azonban nem csak a győzelem kibrusztolására törekedtek – rendkívül támadó felfogásban játszottak, még ha gépiesen is. „Jobban szeretek szépen játszani, mint nyerni” – mondta egyszer.

Kiváló példa Van Gaal egyénieskedéssel szembeni ellenérzéseire, amikor 1992-ben – igencsak megkérdőjelezhető módon – eladta a tehetséges szélső Bryan Royt, kiváltva ezzel Cruyff kritikáját, aki szerint riválisa nem értékeli az egyéni zsenialitást. Van Gaal magyarázata érdekes volt: azért mondott le Royról, mert az „szívesen futott a csapatért, viszont nem tudott csapatban gondolkodni”. Nem ő volt az első öntörvényű edző, aki összezördült egy fegyelmezetlen szélsővel, de míg mások azzal oldották meg a problémát, hogy lemondtak a játékosról, és inkább szűkebb rendszerre váltottak, addig az Ajax nagymértékben függött a széljátéktól, Van Gaalnak pedig két igazi szélsőre volt szüksége.

A balszélső Marc Overmars és a jobbszélső Finidi George is azt a szigorú utasítást kapta, hogy meg se próbálják magukat átcselezni a védőkön: egy az egy elleni szituációban megverhetik az emberüket, de ha két védővel állnak szemben, akkor inkább forduljanak befelé és forgassák át a játékot. Az Ajax szurkolóit, akik már megszokták a kiszámíthatatlan és izgalmas szélsőket, bosszantotta a szabadság hiánya – ahogy a játékosokat is. Finidi végül a Real Betishez igazolt, ahol arról beszélt, mennyire örömteli számára, hogy végre kifejezheti magát a pályán. Van Gaal azonban utálta a cseleket: amellett, hogy eredménytelennek tartotta, úgy gondolta, hogy ez a legegyértelműbb megnyilvánulása annak, ha egy játékos saját magáért játszik. „Szabad társadalomban élünk – mondta Van Gaal. – Egy csapatban viszont muszáj fegyelmezettnek lenned.”

Van Gaal pedellus hozzáállása belülről fakadt, hiszen játékos karrierje mellett tizenkét évet tanított is, akárcsak hőse, Michels, aki szintén tanár volt. Van Gaal szigorú felügyelő volt, kemény iskolában dolgozott, problémás, hányatott sorsú gyerekekkel foglalkozott – ez alakította az edzői filozófiáját is. „A játékosok valójában nagy gyerekek, szóval van hasonlóság tanár és edző között – mondta. – Meghatározott módon, egy adott filozófia alapján közelítesz a diákokhoz, és pontosan ugyanezt teszed a játékosokkal is. Egy iskolában és egy futballcsapatban is hierarchiákkal és különböző kultúrákkal találkozol.”

Mielőtt az Ajax első csapatának edzője lett, Van Gaal irányította az utánpótlást is, ahol az Edgar Davids, Clarence Seedorf és Patrick Kluivert fémjelezte kiváló korosztályt edzette. Ez pedig – inkább, mint hogy egy kisebb Eredivisie-csapatot trenírozott volna – egyfajta hídként szolgált a tanári munka és az első csapat irányítása között. Van Gaal azért szeretett fiatalokkal dolgozni, mert alakíthatók voltak: a holland edző úgy gondolta, hogy egy játékos személyiségét 25 éves kora után már nem lehet megváltoztatni. Az 1995-ben Bajnokok Ligáját nyert Ajaxban csak a kilenc éve a klub kötelékébe tartozó védő, Danny Blind és a visszatérő, a ’80-as években a klub akadémiáján nevelkedő Frank Rijkaard számított veteránnak. Van Gaal nem tűrte volna egy kész, nem az Ajax akadémiáján nevelkedett szupersztár leigazolását, még akkor sem, ha az a szupersztár egyénileg jobb lett volna, mint a meglévő opciók. „Nincs szükségem tizenegy legjobb játékosra – mondta Van Gaal. – A legjobb tizenegyre van szükségem.”

Miközben Van Gaal tanár volt, Cruyff még csak diák sem. Úgy nevezték ki 1985-ben az Ajax edzőjének, hogy nem volt meg a szükséges edzői képesítése: Cruyff Cruyff volt, és mint mindig, vele kivételt tettek. És míg Van Gaal nagyon távolságtartó volt az egyéniségekkel szemben, addig Cruyff örömmel foglalkoztatta a szupersztárokat: Barcelonájának támadósora tele volt egyéniségekkel, köszönhetően annak, hogy – különböző időszakokban ugyan – a korszak legnagyobb szupersztárjai közül négy is játszott a keze alatt: Michael Laudrup, Hriszto Sztoicskov, Romario és Gheorghe Hagi. Cruyff Barcelonájának felemelkedése és bukása nagymértékben függött attól, hogyan bánt ezekkel a játékosokkal.

A szupersztárok közül is kiemelkedett Laudrup, gyakorlatilag ő testesítette meg Cruyffot Cruyff Dream Teamjében. Cruyff volt az ő gyerekkori hőse, és az 1986-os világbajnokságon – amelyre Hollandia nem jutott ki – Laudrup volt a híres „dán dinamitnak” becézett válogatott legjobb játékosa, akit a ’70-es évek holland totális futballistáihoz hasonlítottak. Laudrup 1989-ben igazolt a Barcelonához, ahol azonnal a legtechnikásabb játékos lett. Rendszeresen visszalépett a középcsatár pozíciójából, hogy a középpályások felfuthassanak a támadásokkal. Bármelyik lábával képes volt gyilkos indításokra, emellett pedig volt egy varázslatos adottsága is: jobb külsővel képes volt úgy alálöbbölni a labdának, hogy közben oda sem nézett – ezzel teljesen rászedve a védőket. Laudrup végül az Ajaxban fejezte be karrierjét, miután még egy évre, az 1997/98-as szezonra visszatért.

Cruyff egyfelől csodálta Laudrup veleszületett tehetségét. Az 1991/92-es szezonban a Real Burgos ellen az utolsó pillanatban szerzett egészen elképesztő egyenlítő gólja után – ballal felpörgette a labdát, majd jobbal a hosszú felső sarokba bombázott – Cruyffhoz rohant, akivel minden idők legforróbb edző-játékos ünneplését mutatták be. Cruyff ugyanakkor azt állította róla, hogy az egyik legnehezebb játékos, akivel valaha együtt dolgozott, hozzátéve, hogy szerinte Laudrup nem használta ki eléggé a tehetségét, és hiányzott belőle a vezetői képesség. Cruyff is használta Michels „konfliktus” módszerét, de csak annyit ért el vele, hogy felbosszantotta a dánt, aki félénk, visszahúzódó játékos volt, és gyengédebb bánásmódot igényelt volna.

Laudrup hajszálpontos indításainak kedvezményezettje egy másik tehetséges szupersztár, a bolgár legenda, Sztoicskov volt. „Biztos vagyok benne, hogy a több mint száz szerzett gólomnak legalább a felénél Michael adta a gólpasszt – mondta Sztoicskov a barcelonai időszakáról. – Nagyon egyszerű volt mellette játszani, érzésből is megtaláltuk egymást.” Ez egy sokatmondó jellemzés volt: Van Gaal csapatában a támadás az előre eltervezett mozdulatokról szólt, Cruyfféban viszont az ösztönös kapcsolatokról.

Laudruphoz hasonlóan Sztoicskov is bálványozta Cruyffot, akiről még akkor is voltak videói, amikor a Barcelonához igazolt, ám személyiség tekintetében teljesen különbözött a dántól: agresszív, tüzes és kiszámíthatatlan volt. Hazájában például életre szóló eltiltást kapott a futballtól, amiért verekedett az 1985-ös Bolgár-kupa döntőjében – az eltiltást később egy évre csökkentették. Sztoicskov teljesen lenyűgözte Cruyffot, amikor a CSZKA Szófia csapatában játszva az 1989-es Kupagyőztesek Európa-kupájának elődöntőjében átemelte a Barcelona kapusát, Andoni Zubizarretát. Pár hónappal később már a Camp Nouban jelentkezett játékra. „Gyors volt, gólokat lőtt, és volt karaktere – emlékezett vissza Cruyff. – Túl sok jó fiú volt a csapatban, szükségünk volt egy olyanra, mint ő.” Sztoicskovot azonban az első El Clásicóján kiállították, majd ezt követően lefelé menet rálépett a játékvezető lábára, amiért tízhetes eltiltást kapott. Egy másik klubban talán el is zavarták volna, ám Cruyff hitt benne, Sztoicskov pedig a visszatérésekor győztes gólt szerzett, majd a következő héten négyet lőtt az Athletic Bilbao ellen 6–0-ra megnyert meccsen. Sztoicskov megérdemelte a törődést, még ha a barcelonai időszakában tíz piros lapot is gyűjtött össze, ami hihetetlenül sok egy támadótól.

Laudruppal ellentétben Sztoicskov jól beleillett Cruyff „konfliktusmodelljébe”, és tökéletesen megértette edzője rohamait. „A többiek előtt azt mondta nekem, hogy egy katasztrófa vagyok, nem fogok játszani a következő meccsen, és hogy elad engem – magyarázta Sztoicskov. – Az edzés befejeztével aztán elmentünk együtt ebédelni.” Sztoicskov rendszeren kifejezte utálatát a Real Madriddal szemben, a szurkolók pedig imádták érte – ha Sztoicskov nem adott nekik autogramot, akkor is csak nevettek megzabolázhatatlan természetén. „Mindig felkavarta a dolgokat – mondta Zubizarreta. – Habár néha túl messzire ment, hálás vagyok az olyan embereknek, mint ő, akik képesek megtörni a mindennapok monotonitását.”

Az 1993/94-es idényben – mikor Cruyff megnyerte az utolsó bajnoki címét – még csak nem is Sztoicskov volt a Barcelona legarrogánsabb játékosa, Cruyff ugyanis lecsapott az Ajax riválisának, a PSV-nek a brazil támadójára, Romarióra, aki szintén rendkívül tehetséges volt, és aki jó érzékkel kerülte az edzéseket. „Az emberek azt mondják, hogy nehéz eset” – állította egy újságíró Romario érkezésekor. „Ugyanez elmondható rólam is” – vágott vissza Cruyff, akinek imponált egy olyan játékos leigazolása, akinek az övéhez hasonló a természete. Romario azt állította magáról, hogy ő minden idők legjobb csatára, és bejelentette, hogy 30 bajnoki gólt fog szerezni (így is lett, amivel megnyerte a La Liga legjobb góllövőjének járó Pichichi-trófeát), majd közölte, hogy az 1994-es világbajnokság „Romario tornája” lesz – az is lett, később pedig az év labdarúgójának is megválasztották. Míg a PSV-nél Romario rendszeresen részt vett a támadásépítésben, addig a Barcelonánál hosszú ideig megbújt a mezőnyben, mielőtt könyörtelenül lecsapott volna. Hihetetlen volt a gyorsulása, spiccel szerzett góljaival pedig mindig meglepte a kapusokat. A góljait egyedül ünnepelte, még akkor is, ha csak az üres kapuba kellett bepasszolnia a labdát, miután egy csapattársa kihagyhatatlan helyzetbe hozta.

Sztoicskov és Romario szeretve gyűlölte egymást abban a tizennyolc hónapban, amelyet együtt töltöttek. Cruyff szerint mindkettejüknek „ugyanaz volt a problémája”, mégpedig hogy azt hitték, köréjük van építve a csapat, így ahelyett, hogy összejátszottak volna, ahogy az a csatárpárosoknál szokás, néha mintha azon versengtek volna, melyikük szerez több gólt. Ugyanakkor ez mindkettejüket jobb teljesítményre sarkallta, és közben meglepő barátságot kötöttek egymással. „Bizarrnak tűnik, és még ma is azt kérdezgetem magamtól, hogyan történhetett meg – mondta Sztoicskov később. – De már az elejétől kezdve jó barátok voltunk, elválaszthatatlanok.” A feleségeik legjobb barátnőkké váltak, a gyerekeik ugyanabba az iskolába jártak, Sztoicskov pedig Romario egyik fiának keresztapja lett. Sőt, amikor Romario bement a kórházba meglátogatni újszülött gyermekét, Sztoicskov biztonsági őrként viselkedve megütött egy fényképészt, hogy eltakarítsa az útból.

Az európai porondon nyújtott legemlékezetesebb teljesítményük a Manchester United elleni 4–0-s győzelem volt a Camp Nouban 1994 novemberében. Az első gólt Sztoicskov, a másodikat Romario szerzete. A harmadiknál Sztoicskov iramodott meg és indította Romariót, aki sarokkal visszatette neki a labdát, ami után a bolgár a kapuba bombázott. A 4–0-s végeredményt a szélső hátvéd, Albert Ferrer állította be. „Nem tudtunk mit kezdeni Sztoicskov és Romario sebességével – ismerte el a United edzője, Alex Ferguson. – Az a fajta váratlanság, amivel támadtak, teljesen új élmény volt.” A Barcelona szurkolói számára azonban a Real Madrid 5–0-s legyőzése sokkal többet jelentett abban az évben. Romario mesterhármast ért el, ő szerezte a vezető gólt, miután egy hihetetlen mozdulattal átverte a Real belső védőjét, Rafael Alkortát, amely csel később a „tehén farka” néven híresült el: Romario a kapunak háttal állva kapta a labdát, majd egy mozdulaton belül kétszer megérintve a labdát befordult, és a kapuba lőtt. „Ez bekerül a történelembe” – mondta Sztoicskov, utalva Romario góljára, miközben az eredményről is elmondhatta volna ugyanezt. A Barça viszont képtelen volt a kiegyensúlyozott teljesítményre, és csak egy kiváló szezon végi sorozatnak köszönhette, hogy jobb gólkülönbséggel elhalászta a bajnoki címet a Deportivo orra elől – ez volt zsinórban a második év, amikor azért ünnepelhetett bajnoki címet a katalán csapat, mert a rivális elhasalt az utolsó fordulóban. Ez még önmagában nem volt katasztrófa. A Milantól elszenvedett 4–0-s vereség az 1994-es Bajnokok Ligája-döntőben viszont igen.

A dolgok kezdtek szétesni. Cruyff és Laudrup kapcsolata megromlott, mivel a dánt kihagyták a keretből a Milan elleni döntőben, és a szerződését sem újították meg. Laudrup lemásolta Cruyff ellentmondásos húzását – amikor a holland 1983-ban a Feyenoordhoz szerződött –, és a Real Madridhoz igazolt, hozzásegítve a madridiakat a bajnoki címhez, miközben Cruyff azt állította egykori játékosáról, hogy túl egyénieskedővé vált. „Hiányzott belőle a fegyelem – tiltakozott Cruyff. – Ha sok sztár van a csapatodban, muszáj meghúzni egy határt, hogy mit engedhetnek meg maguknak.” Érdekes magyarázat volt ez annak fényében, hogy Laudrup önzetlen játékos volt, aki rengeteg gólpasszt adott a többieknek. A valóság viszont az, hogy addigra a Barcelonának már nagyobb csillagai voltak, és mivel a három külföldi foglalkoztatásáról szóló szabály még mindig érvényben volt, Laudrup Romario, Sztoicskov és a belső védő Ronald Koeman mögé került a hierarchiában.

Romario szintén problémás esetnek bizonyult, ráadásul a Sztoicskovval való barátságának is vége szakadt, miután a bolgár brazil csapattársa kicsapongó életmódjára panaszkodott. A többi Barça-játékost is kezdte irritálni a dolog. Miután válogatottjával megnyerte az 1994-es világbajnokságot, Romario egy hónapig Rióban maradt bulizni, ezért késve érkezett vissza Barcelonába. Cruyffot nem zavarta Romario hanyagsága, ám a Barcelona idősebb játékosai, Koeman, Zubizarreta, José Bakero és Txiki Begiristain szerettek volna összeülni és megvitatni a helyzetet. Cruyff vonakodva ugyan, de belement, leült a játékosokkal, és azt kérte tőlük, hogy mondják el a sérelmeiket. Romario figyelmesen hallgatta a többieket, majd egyszer csak dühösen kirobbant. „Te, te és te gyorsan kiestetek – förmedt rá a spanyol trióra, majd Koeman felé fordult, akit emlékeztetett. – Téged én ejtettelek ki. Ti, srácok, vereséget szenvedtetek. Itt én vagyok a győztes! Azt hittem, hogy köszönteni szeretnétek, gratulálni nekem, meglepni egy trófeával. De egyáltalán miért magyarázkodom nektek? Dugjátok fel magatoknak!” Cruyff reakciója tipikus volt: „Na most, hogy ezt megbeszéltük, nyomás vissza edzeni!”

Laudrup távozása után Cruyff leigazolta Hagit, egy másik elképesztően tehetséges támadót, akit akár össze is lehetett volna téveszteni Sztoicskovval, tekintve, hogy mindketten kiváló tízesek voltak, akik a ’90-es évek közepén sosem látott magasságokba emelték hazájuk válogatottját. Csak Cruyff lehetett elég őrült ahhoz, hogy egy csapatba állítsa őket, és a román érkezésekor egyből Laudruphoz hasonlította az új szerzeményt. „Ha Laudrupot Hagira cseréled, akkor az biztosan nem visszalépés. Sőt, fogadni mernék, hogy Hagi legalább kétszer annyi gólt szerez és kétszer annyi gólpasszt ad majd, mint Laudrup.” Cruyff tévedett, és amúgy is szokatlan volt, hogy egy edző összehasonlítja két játékos eredményességét, főleg, hogy azt a játékost tünteti fel rossz színben, aki kulcsfontosságú láncszem volt a Dream Teamjében.

Hagit a világbajnokságon nyújtott teljesítménye miatt igazolták le, vagyis Cruyffnak a torna álomtizenegyéből három játékos is a rendelkezésére állt: Romario, Sztoicskov és Hagi. A román vehemens karakter volt: egyénieskedő, agresszív, összeférhetetlen, arrogáns és lusta, ugyanakkor bármikor képes volt valami varázslatossal előállni. Sérülésekkel tarkított barcelonai időszaka végül csalódást keltő volt, Hagi mégis sikeresnek tartotta, mivel teljes szabadságot kapott. „Számos pletyka és vita volt körülöttem, de Cruyff hitt bennem, és megadta a lehetőséget, hogy megmutassam, mire vagyok képes. Megháláltam a bizalmát” – jelentette ki. Hagi meg is villantotta zsenialitását a Celta Vigo ellen 4–2-re megnyert meccsen, amikor a sűrű ködben kezdőrúgásból zúdította a kapuba a labdát – mi lehetne jobb példa ennél egyénieskedő zsenijére?

De Cruyff egyéniségekkel kapcsolatos megszállottsága kezdett kicsúszni az irányítása alól. Romario viselkedése a világbajnokságról való visszatérése után már eleve baljós előjel volt, de ezt követően végigbulizta a barcelonai időszakát, és állandóan két szállodai lakosztályt bérelt, hogy szórakoztassa a vendégeit. „Szexelj mindennap, de legfeljebb csak háromszor” – ez volt a mottója. A második szezonban több Barcelona-játékos is azt állította, hogy Romario alig tudott megmozdulni az edzéseken, mert előtte az egész éjszakát végigdorbézolta. Cruyff ilyenkor hazaküldte, de gyakran volt, hogy Romario elaludt, és elkésett a csapatmegbeszélésekről is. „Romario nem tért vissza a világbajnokság után. A teste itt volt, de a feje Rióban maradt” – siránkozott Sztoicskov, míg Cruyff azt panaszolta, hogy „hiányzott belőle a fegyelem”, vagyis pontosan ugyanazokat a szavakat használta, amelyeket Laudrup esetében is. A vég kezdete pontosan egy évvel azután jött el, hogy a Barcelona 5–0-ra verte a Real Madridot. Most a Real Madrid verte 5–0-ra a Barcelonát, méghozzá Laudrup remeklésének köszönhetően. Sztoicskovot már az első félidőben kiállították, a teljesen hasznavehetetlent Romariót pedig a szünetben lecserélték, és soha többet nem lépett pályára a Barçában. Cruyff rossz egyéniségekbe vetette a hitét.

Egy hétre rá Romariót megválasztották az év labdarúgójának, Sztoicskov a második lett, de az Aranylabdát a bolgár nyerte, mivel azt akkoriban csak európaiaknak ítéltek oda. Ez volt Cruyff problémájának leglátványosabb megnyilvánulása: hivatalosan is a Barcelonáé volt a világ két legjobb játékosa, akik viszont alig beszéltek egymással vagy az edzőjükkel, a legutóbbi, 5–0-ra elveszített meccsükön pedig már egyikük sem volt a pályán a második félidőben. Cruyff ráadásul dühös lett Sztoicskovra, amiért az részt akart venni a gálán, ezért arra a napra edzést szervezett neki, így a bolgár késve érkezett meg a ceremóniára. „Valami megromlott köztem és az edzőm között – siránkozott Sztoicskov, amikor végre megérkezett, majd ismét felhozta az egyén és a csapat közti dilemmát. – Amikor veszítünk, mindig én vagyok a hibás. Amikor győzünk, az egész csapat dicséretet kap.” Később is mondott valami hasonlót, de akkor már erélyesebben támadta az edzőjét. „Ha nyerünk, akkor Cruyffé az érdem, ha viszont veszítünk, akkor a játékosok a hibásak.” Cruyffot végül felemésztette a saját konfliktusmodellje.

Az idény végén Sztoicskov eligazolt, Romario visszatért Brazíliába, Laudrup pedig bajnoki címet ünnepelt a Real Madriddal. Csak az alulteljesítő Hagi maradt. Cruyff vezetését aláásta a szupersztárokkal való viszálykodása, amire válaszul – talán megirigyelve Van Gaal modelljét az Ajaxnál – elkezdte a fiatal hazai játékosokba fektetni a bizalmát: Iván de la Pena, a két testvér, Roger és Óscar García, valamint Cruyff fia, Jordi. Végül azonban egyikük sem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Az új igazolás Luís Figo még nem állt készen a vezérszerepre, elöl pedig az egydimenziós, a Barcelonától idegen Meho Kodro játszott, aki csupán kilenc gól szerzett. Cruyffot végül az 1995/96-os szezon közben menesztették, miután összeveszett José Luis Nuñez elnökkel, habár a sztárjátékosokkal való vitái éppúgy szerepet játszottak az elbocsátásában.

A Cruyff és Van Gaal közti csörte folytatódott, amikor egy évvel Cruyff távozása után Van Gaal vette át a Barcelona irányítását. Van Gaal munkássága jól indult, az első szezonban duplázott, majd a másodikban megvédte a bajnoki címet. De ahogy az várható volt, nem tudott megbirkózni a Barcelona nagyágyúival, különösen Rivaldóval, a görbe lábú brazil zsenivel, aki egy rövid ideig a világ legjobb játékosa volt. Sztoicskovhoz és Romarióhoz képest Rivaldo igazi profi volt, és míg Cruyff vitái a sztárjátékosokkal főként a pályán kívüli fegyelmezetlenségekből fakadtak, addig Van Gaalnak Rivaldo taktikai fegyelmezetlenségével voltak gondjai.

A harmadik együtt töltött évükben Van Gaalt egyre jobban dühítették Rivaldo cselei, vagyis az a képessége, amelyet imádtak volna a Dream Teamben, főleg Cruyff. Nagyon hasonlóan Sztoicskov és Cruyff esetéhez, Rivaldo is nyíltan kritizálta edzőjét azon a napon, amikor Európa legjobb labdarúgójává választották, és kijelentette, hogy nem fog többet a balszélen játszani. „Brazíliában más a helyzet, ott az emberek nem beszélnek taktikáról, ott szabadság van – mondta. – Itt kicsit bonyolultabb, taktikusabb… évek óta a csapatért dolgozom, magamért viszont nem teszek semmit. Élvezni akarom a játékot. Egy ideje már a szélen szerepelek, szeretnék végre bekerülni a pálya közepére, és nemcsak a tízes mezt viselni, hanem ténylegesen tízesként játszani.”

Van Gaal nem tolerálta az önteltségnek ezt a szintjét, ezért két nappal később a Rayo Vallecano elleni kirándulás során kihagyta Európa legjobb futballistáját a tizennyolc fős keretből. A Barça csak ikszelt. Rivaldo szintén kimaradt a Real Sociedad elleni 3–1-es győzelemből, ezt követően viszont Van Gaal megenyhült, és beküldte a brazilt a Celta Vigo ellen, ahol ő lőtte a másodikat a 2–0-ra megnyert meccsen. A következő hét összecsapáson egyetlen percet sem hagyott ki. Rivaldo tehát megnyerte a hatalmi harcot, ami egyben a vég kezdetét is jelentette Van Gaal számára. „Túl sok esélyt adtam neki – sajnálkozott később. – Az öltözőből eltűnt az egyensúly – ez volt a legnagyobb hibám ebben a szezonban. Ez a kultúra sztárokat igényel. Két játékosom is van, aki a világ tíz legjobbja közé tartozik [Figo volt a másik]. 1995-ben az Ajaxnál, amikor egyetlen meccset sem veszítettem, nem volt senki ezen a listán.” A sztárok nélküli öltöző sokkal jobban illett hozzá. Van Gaal Sonny Andersonnal és Geovannival, Rivaldo két csapat- és honfitársával sem jött ki jól. A brazil futball nagy hangsúlyt fektet az egyéni támadójátékra, amit Van Gaal egyszerűen nem tudott elfogadni, és a szezon végén ki is rúgták.

Adott volt két legendás edző, akik mindketten megszállottan hittek az Ajax stílusában, Cruyff és Van Gaal mégis szinte minden tekintetben különböztek egymástól. Például a meccsre való felkészülésben. Cruyff nem foglalkozott az ellenfél taktikájával, hanem arra biztatta a játékosait, hogy focizzanak le mindenkit. Ezzel szöges ellentétben Van Gaal tanulmányozta a közelgő ellenfelekről készített videófelvételeket, majd részletekbe menően elmagyarázta, hogyan építik fel a támadásaikat, és hogyan lehet őket megzavarni, miközben segítője, Bruins Slot folyamatosan lenyűgözte a játékosokat az ellenfelekkel kapcsolatos széles körű ismereteivel.

Cruyff művészete állt szemben Van Gaal tudományával. Utóbbi egy taktikai jegyzettömbbel az ölében ült a kispadon, és az adatokra hagyatkozva mérlegelte a játékosai teljesítményét, miközben felvett maga mellé egy Max Reckers nevezetű fickót, akit „számítógépes szakembernek” becéztek abban a korban, mikor a statisztikai alapon történő elemzés még nem volt bevett módszer. Amikor Van Gaal klubot váltott, az „archívumát”, azaz a rengeteg dossziét és videókazettát csak óriási költségek mellett lehetett átköltöztetni a kontinensen. Ez teljesen távol állt Cruyfftól, aki egyszer azt mondta, hogy a játékosok képességeit „nem lehet kimutatni számítógépekkel”, mert szerinte a futball megértéséhez „hatodik érzékre” van szükség, és rendszeresen bevallotta azt is, hogy szörnyű a memóriája, és nem igazán érdeklik a részletek. Cruyff ösztönös ember volt, aki a szó legszorosabb értelmében megtestesített egy filozófiát. Van Gaal viszont a tankönyvi módszerben hitt, és robotfutballistákat képzett, akiktől megtagadta az ösztönös játékot.

A Van Gaal kontra Cruyff-történet aztán a következő tizenöt évben is folytatódott. Van Gaalt 2000-ben kinevezték holland szövetségi kapitánynak, és azonnal ízekre szedte Cruyff holland tehetségek képzésére felállított tervét. Hollandia nem jutott ki a 2002-es világbajnokságra, vagyis Van Gaal regnálása katasztrofálisan zárult, és 2004-ben technikai igazgatóként vissza is tért az Ajaxhoz, ahol kiváltotta egy ifjú csatár haragját, aki rendelkezett az Amszterdamban alapkövetelménynek számító arroganciával. „Van Gaal diktátor akart lenni – írta Zlatan Ibrahimovic az önéletrajzában. – Szeretett a játékrendszerekről beszélni. Azok közé tartozott a klubban, akik számként tekintettek a játékosokra. Sokszor hallottam azt, hogy az »5-ös menjen ide«, a »6-os menjen oda«… ugyanaz a régi nóta, hogy a 9-es védekezzen a jobb oldalon, a 10-es pedig menjen balra. Mindannyian tisztában voltunk ezzel, és azt is tudtuk, hogy ő volt az, aki előállt ezekkel.” Cruyff ekkor már nyolc éve visszavonult az edzősködéstől, de az interjúiban folyamatosan egy ismerős üzenetet ismételgetett. „Úgy veszem észre, hogy a futball döntéshozói csak a csapattal törődnek, az egyéniségekkel nem – mondta. – Pedig egy csapat még mindig tizenegy egyéniségből áll, és mindannyian figyelmet igényelnek.”

2009-ben Van Gaal a Bayern München edzője lett, amellyel duplázott és bejutott a Bajnokok Ligája döntőjébe. „A csapatom annyira kötődik hozzám, és olyan bizalommal van az irányomba, amelyet korábban még nem tapasztaltam” – lelkesedett, és ritka mód még Cruyff dicséretét is kivívta. De aztán régi riválisa élesen megjegyezte, hogy „a Bayern München és Van Gaal kifejezetten jó párosítás, mivel a klub vezetői és játékosai készek voltak elfogadni a gondolkodásmódját és a módszereit”. Cruyff szájából ez alig burkolt kritika volt, ami azzal vádolta Van Gaalt, hogy a Bayernt választotta az Ajax helyett, és a németeket a hollandok helyett.

Van Gaal később a német válogatottnak is felkínálkozott. „Arról álmodozom, hogy megnyerem a világbajnokságot egy olyan csapattal, amely képes rá, Németország pedig ilyen” – ismerte el. Ezt a kijelentést aztán a holland média folyamatosan felemlegette, mert szerintük Van Gaal nem mutatkozott hollandnak, sokkal inkább volt unalmasan hatékony német, akik a hollandok legnagyobb riválisai. Van Gaalt „diktátornak” tartották, az edző magával ragadó életrajzában pedig Hugo Borst holland újságíró az egyik fejezetnek a „Hitler” címet adta, és megvizsgálta a két ember közötti hasonlóságot. A könyvnek van egy kissé felkavaró része, melyben Geovanni, a Barcelona egykori irányítója a „beteg”, „őrült”, „Hitler” szavakkal jellemzi Van Gaalt, emellett pedig a könyv tartalmaz egy történetet, mely szerint egyszer egy román újság „Van Hitler” címmel jelent meg, és azt állította, hogy ez Van Gaal elterjedt beceneve Hollandiában. Ez nem volt igaz, de a tény, hogy hihetőnek tűnt, önmagáért beszél.

A két ősi ellenség közötti utolsó csörtére 2011-ben került sor, miután Van Gaal az Ajax általános igazgatója lett. Akkoriban Cruyff az Ajax vezetőségének tagja volt, ám épp Barcelonában nyaralt, amikor Van Gaalt kinevezték. Cruyff olyan erősen tiltakozott a döntés ellen, hogy az ügy végül bíróság elé került, amely Cruyff ellen döntött. Bizonyos értelemben viszont mégis Cruyff nyert, mivel Van Gaal sohasem kezdte el a munkát, ehelyett másodszor is elvállalta a holland válogatott irányítását, ami csak újabb sárdobáláshoz vezetett a két fél között.

„Van Gaalnak jó rálátása van a futballra – ismerte el Cruyff. – De nem olyan, mint nekem. Győztes csapatokat akar irányítani, és militarista módon használja a taktikáját. Én viszont nem. Én egyéniségeket akarok, akik gondolkodnak, és a szituációnak megfelelően hozzák meg a legjobb döntést a pályán. Ő edzőként ezeket a helyzeteket is irányítani akarja. Sikeressé kell tennünk a klubot, beleértve az akadémiát is, ehhez pedig egyéniségekre van szükség, nem pedig megszorításokkal teli taktikákra. Ha Louis az Ajaxhoz jön, én nem maradok itt sokáig. Teljesen másképp gondolkodunk mindenről az életben.”

Van Gaal sokkal pragmatikusabb volt, mégsem tudta megállni, hogy ne adjon egy utolsó tőrdöfést. „Nincs Cruyff-irány vagy Van Gaal-irány – bizonygatta. – Csak egyetlen Ajax-irány van, ami viszont már 25 éve létezik. Cruyffhoz hasonlóan én is hozzájárultam ehhez – annyi különbséggel, hogy én tovább voltam ott.”

2.

Terület

Hollandiát természeténél fogva a földrajzi adottságai határozzák meg. Az ország, amelynek neve szó szerint „alacsonyan fekvő vidéket” jelent, rendkívüli képződmény, amely a gátak forradalmi felhasználása révén fokozatosan visszahódította területét a tengertől. Hollandia tizenhét százaléknyi földterületének víz alatt kellene lennie, és csupán az ország körülbelül 50 százaléka fekszik több mint egy méterrel a tengerszint felett.

Hollandia Európa vezető országa, ami a népsűrűséget illeti – nem számítva az olyan kis országokat, mint Málta, San Marino vagy Monaco – és világszinten is csak a hasonló méretű, vagy nagyobb lakosságú országok, mint például Dél-Korea, Banglades vagy Tajvan büszkélkedhet magasabb népsűrűséggel. Hollandia történelme tehát mindig is az ország határainak kiterjesztéséről szólt, hogy aztán ezeken a határokon belül kétségbeesetten új területek után kutasson.

Ez természetesen visszaköszön a holland futballban is. David Winner Hollandia földrajzának prizmáján keresztül magyarázza a totális futballt Brilliant Orange című nagy hatású könyvében. „A totális futball a rugalmas terület új elméletén alapult – kezdi. – Ahogy a tizenkilencedik században Cornelis Lely kigondolta és megvalósította az új mélyföldek kialakításáról szóló ötletét, úgy Rinus Michels és Johan Cruyff is felhasználta az új típusú játékosok képességeit a futballpálya kiterjedésének megváltoztatásához.”

Michels volt az, aki bevezette az új ötleteket, majd Cruyff volt az, aki a legérthetőbb módon összefoglalta és elmagyarázta őket. Cruyff két külön esetben, labdabirtokláskor és labda nélkül is rámutatott a terület fontosságára. „Michelsnek elévülhetetlen érdemei vannak abban, ahogyan értelmezem a játékot – mondta Cruyff. – Ha te birtoklod a labdát, gondoskodnod kell róla, hogy a lehető legtöbb terület álljon a rendelkezésedre, míg amikor elveszíted a labdát, minimalizálnod kell a területet az ellenfél előtt. A futballban valójában minden a távolság függvénye.” Végül ez lett a holland futballmentalitás alapja, ahol minden a helyezkedésről és az alakzatról szólt. Egyes nemzetek a futballisták karakterisztikáját tartották a legfontosabbnak („erős és gyors”), egyesek az események speciális típusaira fókuszáltak („50-50-es labdák megnyerése”), míg másoknak csak az számított, hogy mihez kezdenek a labdával („mielőbb juttassuk előre”). A totális futball korszakának beköszöntével azonban a holland foci a területről szólt, és szép lassan más európai nemzetek is elkezdték lemásolni a hollandok módszerét.

Michels úgy vélte, hogy a totális futball két külön dologról szól: a pozíciócseréről és a letámadásról. A letámadást az Ajaxnál Johan Neeskens agresszív követő emberfogása ihlette, amelyet az ellenfél irányítója ellen alkalmazott, valamint a védelem vezérének, Velibor Vasovicsnak az az utasítása, hogy az ellenfél lesre állítása érdekében húzzák meg magasabban a védelmi vonalat. Az 1974-es világbajnokságon a holland válogatott ezzel a tulajdonságával tűnt ki leginkább.

„A letámadás legfőbb célja a vadászat, vagyis, hogy labdavesztést követően a lehető leghamarabb visszaszerezzük a labdát az ellenfél térfelén – magyarázta Michels. – Az ellenfél becsapdázása csak akkor lehetséges, ha az összes csapatrész magasan helyezkedik, és kompakt módon, közel játszik egymáshoz.” Michels irányítása alatt Hollandia lescsapdája hihetetlen látványt nyújtott: az egész csapat az ellenfél mozgásának megfelelően tolódott, és egyidejűleg öt-hat játékost állított lesre – a későbbi években azonban az aktív-passzív les értelmezése veszélyessé tette ezt a fajta futballt.

A lesszabállyal való játszadozás ellenére a letámadás továbbra is fontos szerepet játszott Cruyff és Louis van Gaal számára a holland éra dominanciája idején, mivel mindkét edző arra ösztökélte játékosait, hogy agresszív védelmi vonalat tartsanak fenn, és minél előbb kezdjék meg az ellenfél letámadását. Cruyff Barcelonája és Van Gaal Ajaxa megszabta az aktív játékteret azáltal, hogy visszaszorította ellenfelét a saját térfelére, miközben középpályásokat használt a védelemben, mivel az ott lévő játékosok majdnem a felezővonalnál helyezkedtek egész meccsen.

„Szeretem a feje tetejére állítani a tradicionális gondolkodást, például úgy, hogy azt mondom a csatárnak, hogy ő az első védő – mutatott rá Cruyff. – Vagy akár úgy, hogy elmagyarázom a védőknek, hogy ők felelnek a játéktér hosszáért, mindezt arra alapozva, hogy a csapatrészek között lévő távolság sohasem lehet több tíz-tizenöt méternél. És azzal is mindenkinek tisztában kellett lennie, hogy labdabirtoklás esetén területet kell nyitni, labda nélkül viszont össze kell zárni.”

Van Gaal módszere is hasonló volt: a gyors védők magasan meghúzták a védelmi vonalat, miközben a többiek intenzíven letámadtak az ellenfél térfelén. „Az Ajax tízese Jari Litmanen, ő az, akinek példát kell mutatnia az ellenfele letámadásával. Csak hasonlítsuk őt össze egy tíz évvel ezelőtti irányítóval!”

A holland területnyitást azonban a Cruyff Barcelonája, Van Gaal Ajaxa, valamint a holland válogatott által használt formációk reprezentálták a legjobban. A klasszikus holland formáció a 4–3–3 volt, ám a gyakorlatban két különálló formát öltött.

A 4–3–3 modern értelmezése – melyet Pep Guardiola Barcelonája fémjelzett – előírja egy védekező középpályás használatát a két másik középpályás mögött, amellyel valójában 4–1–2–3-ra módosul a formáció; a hollandok azonban gyakran megfordítják a háromszöget, ebből lesz a 4–2–1–3, de ez attól még leírás szerint 4–3–3 marad. Fura, de manapság ezt gyakran összemossák, pedig ez, a középpályások szerepének értelmezése jelenti a fő különbséget a 4–3–3 és a 4–2–3–1, vagyis a 2010-es évek domináns felállásai között. De ezekben a korai időkben a 4–3–3 inkább filozófia volt, semmint rendszer, és mivel a többi európai országban túlnyomórészt a 4–4–2-t vagy egy defenzív felfogású 5–3–2-t használtak, a háromtámadós játék igencsak vakmerőnek számított, a középpályások pontos elhelyezkedése és feladata sokaknak pedig csak egy jelentéktelen részlet volt.

Cruyff és Van Gaal azonban ennél is továbbment. Mikor kinevezték az Ajaxnál, Cruyff a négyfős védelmet háromfősre redukálta, amit azzal magyarázott, hogy az Eredivisie-csapatok többsége két csatárral játszik, akikkel egy háromfős védelem is el tud bánni. Cruyff a fennmaradó védőt egy tízesre cserélte, amivel a három támadó és a három védő között egy gyémánt középpályát formált. Ez volt a holland 3–4–3, amely azonban nagyban különbözött a szárnyvédőket alkalmazó olasz 3–4–3-tól, amely később olyan népszerűvé vált, köszönhetően például Antonio Conte munkásságának a Chelsea-nél. Cruyff védekező középpályása a védelem és a középpálya között mozgott, míg a tízes a középpálya és a támadósor között, miközben mindkét oldalon volt egy-egy box-to-box középpályás. „Cruyff elfogadta a döntéssel járó kockázatokat – vázolta Michels. – A 3–4–3 sikere az egyén kiválóságától függött, amely ezt a látványos, de kockázatos játékot hivatott szolgálni. Ez nagy taktikai fegyelmet követel a középen helyezkedő játékosoktól, akiknek emellett magas futballintelligenciával is rendelkezniük kell.”

Van Gaal sok mindenben nem értett egyet Cruyff-fal, de nagyrészt követte kollégája 3–4–3-as formációját az Ajaxnál töltött ideje alatt. Michels – Cruyff mentora – maga is megtért, és alkalmazta a rendszert, amikor átvette a holland válogatott irányítását az 1992-es Európa-bajnokságon, még ha azt a 3–4–3-at csak az ő régi 4–3–3-ja egyik mutációjaként is kezelte. A tornán a hollandok formációjának egyedisége és képlékenysége összezavarta az avatatlan szemeket, és ugyanazt a formációt 4–3–3-nak, 3–4–3-nak, vagy akár 3–3–4-nek is aposztrofálták – avantgárdsága miatt őrületes volt a különbség a kor két domináns rendszerével, a 4–4–2-vel és az 5–3–2-vel összehasonlítva, ám épp ez mutatta meg igazán, hogy a hollandok mennyivel másképp gondolkodnak a játékról, mint a német, olasz vagy skandináv csapatok.

Ezeknek a rendszereknek a döntő jelentőségű, magától értetődő eleme a szélesség volt. Függetlenül a védők számától, a középpálya összetételétől, vagy hogy a középcsatárt segíti-e egy tízes vagy sem, a holland edzők ragaszkodtak a két, oldalvonalhoz tapadó, meszes cipőjű szélsőhöz. Még egyszer: ez igencsak különös volt abban az időben, amikor a 4–4–2-es rendszerben a középpályások befelé játszottak, az 5–3–2-ben pedig a szárnyvédők adták a csapat szélességét. A hollandok azonban hittek a játék széthúzásának fontosságában, az ellenfél védelmének szétzilálásában, mert így alakíthattak ki áttörési pontokat. „Fontos a természetes szélsők használata: legyenek gyorsak és technikásak… őket muszáj már nagyon fiatalon kiválasztani, és megkezdeni a posztspecifikus képzésüket – hangsúlyozta Michels. – Hollandia azon kevés országok közé tartozik, amely ilyen típusú játékosokat képez a 4–3–3-as rendszerbe.”

Van Gaal 1992-es UEFA-kupa-győztes csapata a jobbszélső, John van ’t Schip játékától függött, aki egy klasszikus, régi vágású szélső volt, és három klasszikus képességgel büszkélkedett: gyors volt, értett a testcselekhez és jól centerezett. Van ’t Schip soha nem kapott labdát a csapatrészek között, ahogy soha nem is cselezett befelé: igazi, oldalvonalat taposó szélső volt. A bal oldalon játszó Bryan Roy hasonló képességű játékos volt, csak gyorsabb, viszont nem tudott olyan jól beadni. Ugyanazt a feladatot kapta, mint Van ’t Schip, de felbosszantotta Van Gaalt azzal, hogy sokszor mozgott a pálya közepe felé. Az európai csapatok rendszere közötti különbség a Torino elleni 1992-es UEFA-kupa-döntőben volt igazán szembeötlő: az olasz csapat 5–3–2-t játszott, míg a holland 3–4–3-at.

Roy az 1992-es Európa-bajnokságon, Michels holland válogatottjában is a bal oldalon szerepelt, mivel a jobbszélső az a Ruud Gullit volt, aki nem igazán felelt meg a rendszer követelményeinek, mivel képességei a pálya középére predesztinálták, viszont túl fontos tagja volt ahhoz a csapatnak, hogy egyszerűen kihagyják, ezért máshová kellett beszorítani. Az 1994-es világbajnokságon már Dick Advocaat vezette a hollandokat, aki meghagyta Royt, de közben felfedezte magának az izgalmas játékkal kecsegtető Gaston Taumentet – ám, ami ennél is fontosabb, az ajaxos Marc Overmarst is.

Ennek a periódusnak Overmars volt a legtipikusabb, legtökéletesebb holland szélsője. Fénysebességgel gyorsult, kétlábassága miatt elboldogult mindkét oldalon, gazellaként ugrált el a becsúszások elől, emellett pedig kiválóan adott be és lőtt kapura. Izgalmas, mégis hatékony volt, egy olyan szélső, akit a végeredmény, nem pedig a trükközés érdekelt, és ezen tulajdonsága miatt volt tökéletes Van Gaal számára.

„Olyan edző voltam, aki szélsőkkel akart támadni. Nem sok jó szélső volt kéznél, Overmars viszont az egyik legjobb volt – emlékezett vissza Van Gaal. – Jól cselezett, olyan játékos volt, aki egy az egyben meg tudta verni az emberét, ami nagy jelentőséggel bírt a rendszerünkben, emellett pedig sok gólpasszt adott, és gólokat is lőtt. Minden szezonban szerzett tíz-tizenöt gólt, ráadásul ezek fontos gólok voltak. Szükségünk van az ilyen típusú játékosra, hogy szórakoztatóak legyenek a meccseink.” Ha Van Gaal felküldhetett volna két Overmarst, mindkét oldalra egyet, megtette volna. De ehelyett Overmarst tette a bal oldalra, míg a gyors, nigériai Finidi George-ot a jobbra.

Az volt a legfurcsább abban, ahogy Van Gaal a szélsőket használta, hogy ezek a játékosok is csak egyszerű katonák voltak, a teljes rendszer részei, nem pedig sztárallűrökkel rendelkező egyéniségek. Valami hasonló volt megfigyelhető a középcsatárok esetében is: az olyanoknak, mint Stefan Pettersson vagy Ronald de Boer (aki szintén játszott középpályásként is), a támadások felépítése legalább annyira a feladata volt, mint a befejezése, meg kellett tanulniuk, hogyan húzzák szét a játékot, vagy foglalják le a belső védőket, nem azzal kellett foglalkozniuk, hogy számolatlanul rúgják a gólokat. Van Gaal érvelése egyszerű volt: ha a szélsők kihúzzák az ellenfél szélső hátvédjeit, a középcsatárok pedig hátrébb kényszerítik a belső védőket, akkor több helye marad a sztárnak, azaz a tízesnek.

Ebben az időszakban ez az Ajax és a holland válogatott számára is egy embert jelentett: Dennis Bergkampot. Noha nem feltétlenül ő volt a kor legjobb holland futballistája – 1992-ben Marco van Basten nyerte az Aranylabdát, miközben Bergkamp csak a harmadik lett a szavazáson, majd egy évre rá második –, de biztosan ő volt a ’90-es évek legtipikusabb holland játékosa, mivel a mentalitása egy nagyon is ismerős koncepció köré épült. „A pályán az volt a legnagyszerűbb képességem, hogy felismertem, hol van terület, és tudtam, hogyan lehet területet teremteni” – magyarázta. Az önéletrajzában Bergkamp számtalanszor használt egy szót, akár a játékát jellemezte, akár a karrierjével kapcsolatos egyéb dolgokat. Ez a szó pedig a terület vagy a tér volt. Miért volt megszállottja az átemelésből szerzett góloknak? „Mert ez a legjobb módja a gólszerzésnek, a kapus fölött ugyanis rengeteg terület van.” Miért nem találta meg a hangot interes csapattársaival, amikor a Serie A-ban játszott? „Mert hatalmas, holt tér volt köztünk.” Miért igazolt a Premier League-be? „Tudtam, hogy Angliában területhez juthatok.” Mi volt a kulcs az 1998-as világbajnokságon Argentínának lőtt legendás góljánál? „Annak a kis területnek a kialakítása volt a lényeg.” És mit nem szeretett annyira a repülőgépeken? „Hogy alig volt bennük tér – annyira szűkek voltak, hogy klausztrofóbiás lettem.”

Bergkamp egy amszterdammer volt, aki az Ajax akadémiájáról került ki, habár meglehetősen érdekes utat járt be, mire a klub tízese lett. Tinédzserkorában középcsatárként számoltak vele, az 1986/87-es szezonban pedig jobbszélsőként mutatkozott be Cruyff irányítása alatt. „Régebben a szélsők egyszerűbben játszottak – emlékezett vissza Bergkamp, ezzel is megerősítve, hogy akkoriban nem támasztottak nagy elvárásokat a szélsőkkel szemben. – Nem számítottak rá, hogy a tizenhatoson belülre kerülsz és lősz. Ehelyett a szélen maradtál, és érezted a meszes oldalvonalat a cipőd alatt. Az volt a feladatod, hogy széthúzd a védelmüket, sebességből megverd az emberedet, és beadd a labdát.”

Cruyff távozása után a német Kurt Linder – aki nem értette a holland mentalitást, és a merev 4–4–2-es formációt preferálta – visszaküldte Bergkampot a B-csapatba. Az Ajax tartalékcsapatában azonban Bergkamp Van Gaal keze alatt játszott, aki felismerte a benne rejlő tehetséget, és a tízes pozíciójában szerepeltette. Miután Lindert elbocsátották, Antoine Kohn lett a beugró menedzser, ám a taktikai kérdéseket illetően az asszisztensévé előlépett Van Gaal döntött. Van Gaal továbbra is ragaszkodott hozzá, hogy tízesként játszassa Bergkampot, aminek köszönhetően a játékos Eredivisie-rekordot felállítva, tíz egymást követő bajnokin is betalált. Amikor aztán Leo Beenhakkert kinevezték az első csapat edzőjének, az új tréner téves szerepkörben játszatta Bergkampot, aki vagy középcsatárként vagy a szélen kapott szerepet. Van Gaal 1991-es, vezetőedzői kinevezése kellett hozzá, hogy Bergkamp visszakapja az őt megillető pozícióját. Bergkamp tízesként nyújtott teljesítménye annyira lenyűgözte a holland sajtót, hogy úgy érezték, új terminológiát kell kitalálniuk miatta: így született meg a schaduwspits, vagyis az „árnyékcsatár”.

Bergkamp szenzációs volt ebben a szerepben. Az Ajaxnál kiváló játékkapcsolatot alakított ki a svéd középcsatár Petterssonnal, aki klasszikus támadó volt, de intelligens mozgásai révén területet tudott nyitni Bergkampnak. Bergkamp három egymást követő évben is az Eredivisie gólkirálya lett, az 1990/91-es idényben Romarióval közösen, majd az utána következő két évben egyedül, dacára annak, hogy nem is volt kilences – vagy, ahogy a hollandok tartják, pontosan azért, mert nem volt kilences. Nyilvánvalóan Cruyff tekinthető az olyan termékeny támadók mintapéldájának, akik mélyen helyezkedtek, és nem a tizenhatoson belül várták a labdát, ám az Eredivisie történetének mindenkori gólrekordere, Willy van der Kuijlen is árnyékék volt, nem pedig klasszikus kilences. A szinte teljes játékoskarrierjét a PSV-nél töltő Van der Kuijlen egyetlen balszerencséje, hogy ugyanabban az időszakban játszott, amikor Cruyff, így az Ajax és a PSV játékosok közötti ellentét folyományaként ő kevesebbet szerepelt a válogatottban. Az Eredivisie-ben viszont szállította a gólokat, ráadásul remek kapcsolatot ápolt a svéd kilences Ralf Edströmmel, ami mind nemzetiség, mind stílus szempontjából megegyezett Bergkamp és Pettersson kapcsolatával két évtizeddel később; a svéd a célember, a holland pedig a mélyebben helyezkedő, termékeny második csatár.

Ez volt a holland módi: a kilences feláldozta magát a tízesért, és ez a szereposztás folytatódott válogatottszinten is, függetlenül attól, hogy a hollandok csatára a csodálatos Van Basten volt. Az 1992-es Európa-bajnokságon Hollandia sziporkázott – mielőtt kikapott volna Dániától az elődöntőben –, a legjobb teljesítményét pedig a legnagyobb riválisa, Németország ellen aratta a híres 3–1-es győzelem alkalmával. A harmadik gól egészen figyelemreméltó volt: a középpályás Aron Winter megiramodott a jobbszélen, majd felmérte, kinek adhatná be a labdát. Van Basten épp érkezett a tizenhatoson belülre, és látszólag készen állt, hogy gólra váltson egy, a rövidre érkező beadást. Amikor azonban Winter felnézett, Van Basten maga mögé pillantott, hogy Bergkamp kíséri-e az akciót. Kísérte. Szóval, miközben lekötötte mindkét német belső védő figyelmét, és a rövid felé iszkolt beadásra várva, Van Basten kinyújtotta a jobb karját, és maga mögé mutatott, a csatártársa irányába. Winter észrevette Van Basten jelzését, és mögé emelte a labdát, Bergkamp irányába, aki aztán a hosszú sarokba fejelt. Ez volt a legfantasztikusabb példája annak, hogyan nyit területet a holland kilences a holland tízesnek.

Bergkamp lett a torna társgólkirálya, Van Basten viszont nem szerzett egyetlen gólt sem, ennek ellenére széles körben elismerték az önzetlenségét, és mindketten bekerültek az UEFA-nál a torna álomtizenegyébe. Kettejük kapcsolata briliánsan működött. „Marco gyilkos volt, egy igazi gólgép, aki mindig ott volt a támadások élvonalában, miközben én amolyan érkező csatár voltam – mondta Bergkamp. – Ha vezettek volna nyilvántartást, azt láttuk volna, hogy Marco a góljai nagy részét tíz méteren belülről szerzi. Ugyanez nálam tizenöt méter volt.”

Bergkampnak fura volt a kapcsolata Van Gaallal, aki eleinte nagyon hitt a játékosban, és még az árnyékcsatár pozícióját is „feltalálta” miatta. Amikor Bergkamp influenza miatt kihagyta az Ajax-győzelemmel zárult Torino elleni UEFA-kupa-döntő második összecsapását, az Ajax ünnepi buszturnéját eltérítették, hogy elvihessék a trófeát a lakása előtt, a fogadtatásnál pedig Van Gaal magához ragadta a mikrofont, és Bergkamp nevét kezdte ordítani a Stadsschouwburg Színház teraszáról az alattuk összegyűlt tömegnek, akik a nap legnagyobb éljenzésével válaszoltak. De Bergkamp utolsó Ajaxnál töltött szezonjában, az 1992/93-as idényben, mielőtt Olaszországba igazolt volna, a játékos és Van Gaal folyamatosan veszekedtek. Miután bejelentette távozási szándékát, Van Gaal kritizálni kezdte Bergkamp teljesítményét, majd lecserélte őt egy kulcsfontosságú pillanatban, amikor az Ajaxnak gólokra lett volna szüksége, hogy életben tartsa bajnoki esélyeit. Van Gaal véleménye szerint Bergkamp önteltté vált. Azzal, hogy keményen bánt vele, Van Gaal üzenetet küldött az Ajax feltörekvő generációjának, hogy az egyénieskedő szupersztárokat nem tolerálja – a csapat és a rendszer sokkal fontosabb.

Bergkamp két balul sikerült szezont töltött az Internél, majd ezt követően elindította az Arsenalt azon az úton, amely végül a Premier League leginkább közönségszórakoztató csapatává tette az Ágyúsokat. Az olaszországi kudarcának és az angliai megkérdőjelezhetetlen sikerének oka a számára biztosított területben volt keresendő. „Az angol védekező csapatok mindig vonalban helyezkedő, négyvédős rendszerben játszottak, vagyis a mögöttük lévő területet is védeniük kellett – mondta. – Míg Olaszországban liberóval játszottak, Angliában két belső védő állt szemben két csatárral, így nem tudták fedezni egymást. Csatárként szerettem ezt, mert azt jelentette, hogy a vonalak között játszhatok.” Ebben a zónában játszva Bergkamp lett a Premier League legelismertebb visszavont csatára, aki inkább a gólpasszokban jeleskedett, mintsem a góllövésben.

Az Ajaxnak azonban nem hiányzott különösebben. Abban a három szezonban ugyanis, amelyben Bergkamp az Eredivisie gólkirálya lett, az Ajax egyszer sem nyerte meg a bajnoki címet – a PSV kétszer nyert, a Feyeno-ord egyszer –, ám a távozását követő három idényben az Ajax mindig bajnok lett, mellette pedig 1995-ben a Bajnokok Ligáját is megnyerte, egy évre rá pedig a döntőig menetelt. Ez természetesen nemcsak Bergkamp távozása miatt alakult így, hanem elsősorban az Ajax feltörekvő generációja miatt. Sokat segített viszont, hogy Bergkampot egy hasonlóan csodálatos tehetség, a finn Jari Litmanen helyettesítette a tízes pozíciójában. „Dennis Bergkamp tökéletes volt az Ajax számára, de a valaha volt legjobb tízesünk Jari volt” – mondta Frank Rijkaard. Litmanen nem holland, hanem finn volt, ezért a képességei kevésbé számítottak kimagaslónak, ám még így is tökéletesen elsajátított mindent, amit az Ajax tízesének tudnia kellett. Kiválóan találta meg a területet, csodálatos volt az első érintése, és mindkét lábával tökéletesen bánt a labdával. Van Gaal azt mondta róla, hogy míg Bergkamp második csatár volt, addig Litmanen negyedik középpályás.

Visszavonulása után, mikor a FourFourTwo magazin felkérte, hogy állítson össze egy „tökéletes tizenegyet” az egykori csapattársaiból, Litmanen két napot gondolkodott a válaszon. Olyan opciói voltak, mint az Aranylabdát nyert Luís Figo, Michael Owen és Rivaldo, vagy más világklasszis játékosok, mint Michael Laudrup, Steven Gerrard, Zlatan Ibrahimovic és Pep Guardiola. Ehhez képest ő az 1995-ös Ajaxot nevezte meg. Ez is rámutatott a Van Gaal-féle Bajnokok Ligája-győztes csapat harmóniájára: Litmanen nem akarta feljavítani a csapatát egyéniségekkel, mert azt a kollektív erő szenvedte volna meg.

Az 1994/95-ös idény fantasztikusan sikerült az Ajax számára. Nemcsak Európa legrangosabb klubtrófeáját sikerült elhódítaniuk, hanem az Eredivisie-t is megnyerték, méghozzá veretlenül. Van Gaal szenzációsan tehetséges generációval dolgozhatott, de emellett a korszak legszervezettebb csapatát építette fel.

Ekkoriban a taktikai szerveződést gyakran csak labda nélkül tartották fontosnak: a csapat egységesen védekezett, a támadók viszont szabadon kószálhattak. Van Gaal viszont labdabirtoklás esetén is ragaszkodott a szerkezethez, olyannyira, hogy majdnem teljesen kiirtotta a spontaneitást a támadóerények közül. A Van Gaal rendszere és az elődei, Michels és Cruyff módszere közötti legnagyobb különbséget az jelentette, hogy Van Gaal megtiltotta a klasszikus pozíciócserét a széleken, a totális futball védjegyét. Korábban például az Ajax jobbhátvédje, jobb oldali középpályása és jobbszélsője gyakran bukkant fel egymás helyén, Van Gaal azonban arra utasította a középpályásait, hogy maradjanak a szélsők mögött: nem azért, mert nem szerette az univerzális játékosokat, hanem mert nem akarta, hogy sérüljön a csapat szerkezete. Az Ajaxnak egyenletesen, hatékonyan és Van Gaal előzetes iránymutatása szerint kellett felvennie a területet. „Sok edző annak szenteli az idejét, vajon a játékosai hogyan tudnának minél többet futni a meccsen – hahotázott. – Az Ajax arra tanítja a játékosait, hogy olyan keveset fussanak a pályán, amennyit csak lehetséges, ezért a csapat edzésein is a pozíciós játékra helyeződik a legnagyobb hangsúly.”

A klasszikus kezdőtizenegyben Edwin van der Sar állt a kapuban, előtte pedig három technikás, labdaügyes játékos: Michael Reiziger, Danny Blind és Frank de Boer alkotta a háromtagú védelmet. Előttük Frank Rijkaard, egy kivételes képességű mindenes szerepelt, aki részben a védelemben, részben a középpályán játszott, lehetővé téve a csapat számára, hogy váltogasson a három- és négyfős védelem között. A gyémánt középpálya két oldalán a rasztahajú suriname-i duó, Clarence Seedorf és Edgar Davids játszott. Mindketten kiváló technikával rendelkeztek, de mellette elég energikusak is voltak ahhoz, hogy a középpályán harcoljanak, majd segítsék a középcsatárok munkáját – nem pedig a szélsőkét, Finidi George-ét és Marc Overmarsét, akiket magukra hagytak, hogy elszigeteljék az ellenfél szélső hátvédeit. Litmanen játszott a csapatrészek között, mélyen visszalépve, hogy létszámfölényt teremtsen a középpályán, majd onnan a tizenhatoson belülre indult, és segítette az Ajax csatárát, rendszerint Ronald de Boert volt, aki viszont a középpályán is elboldogult, ha épp Patrick Kluivert és Nwankwo Kanu játszott elöl.

Az 1995-ös Ajax mindenképp összevethető Pep Guardiola másfél évtizeddel későbbi Barcelonájával – a labdabirtoklás-alapú futball, a taktikai flexibilitás és a könyörtelen letámadás szempontjából biztosan –, de amíg a Barça a pálya közepén történő bonyolult passzkombinációk révén próbált meg gólt szerezni, addig az Ajax góljai sokkal egyszerűbbek voltak. A középpályások a szélsőket szolgálták, akik kicselezték az ellenfél szélső hátvédeit, majd beadták a labdát a támadóknak. Amikor az Ajax mélyen helyezkedő védelemmel nézett szembe, a labdabirtoklás legalapvetőbb részét az egyik szélen felépített támadás képezte – majd amikor felismerték, hogy egy az egy elleni szituációban nem tudják megjátszani a legközelebbi szélsőt, gyorsan átforgatták a játékot a másik oldalra, ahol több volt a terület, és megpróbálták megtalálni a másik szélsőt. Ezt általában két vagy három gyors passzal oldották meg Davidson, Rijkaardon és Seedorfon keresztül, nem pedig egy hosszú keresztlabdával. Ilyen módon ugyanis az ellenfelek pillanatnyilag a középső középpályások irányába mozogtak, amivel a túloldalt játszó szélső egy kicsivel több területhez jutott.

Az Ajax sikerének a betetőzése a Fabio Capello AC Milanja ellen megnyert 1995-ös Bajnokok Ligája-döntő volt. Capello szinte kivétel nélkül mindig a 4–4–2-es formációt használta, de a döntőben összébb húzta a középpályás kvartettjét, hogy fel tudja venni a versenyt az Ajax gyémántjával. Capello a kreatív tízesét, Zvonimir Bobant bízta meg a feladattal, hogy iktassa ki Rijkaardot, míg a védekező középpályás Marcel Desailly követő emberfogást alkalmazott Litmanenen. A nagy munkabírású támadók, Marco Simeone és Daniele Massaro okosan helyezkedtek, és megakadályozták, hogy Blind és De Boer sokat babusgassa a labdát, így a kevésbé tehetséges Reiziger irányába tudták terelni a passzjátékot. Az Ajax küszködött is az első félidőben.

A szünet után Van Gaal három döntő fontosságú változtatást eszközölt, amivel széthúzta az általában nagyon kompakt Milant, így extra területhez jutott az Ajax. Először is, Rijkaard azt az utasítást kapta, hogy lépjen vissza a védelembe, ami már túl magasan volt a Milan középpályásainak ahhoz, hogy rázárjanak – Rijkaard így elkezdhette diktálni a játékot. Másodszor, Van Gaal lecserélte Seedorfot, a középcsatár Ronald de Boert visszaparancsolta a középpályára, és behozta Kanut, akinek a sebessége fenyegetést jelentett a Milan védelmére, és arra késztette, hogy helyezkedjen mélyebben. Harmadszor, még több sebességet csempészett a támadójátékba azzal, hogy feláldozta Litmanent, a sokak által legjobbnak tartott Ajax-játékost, és becserélte a hihetetlenül gyors, de alig tizennyolc éves Patrick Kluivertet.

Az Ajax tipikus holland stílusban megnövelte az aktív játékteret azzal, hogy a Milan támadóit feljebb csalogatta, a védőit pedig mélyebb pozícióba kényszerítette, így nagyobb területe lett a középpályán. A győztes gól öt perccel a meccs vége előtt jött, amikor a csereként beállt Kluivert kihasználta a Milan koordinálatlan védelmi vonalát, és a kapuba pöckölt, miután Rijkaard a tizenhatos előterében odapasszolta neki a labdát. Ez aztán különös: az Ajax védekező középpályása – akinek az volt a feladata, hogy gyakran lépjen vissza a védelembe – adja a meccset eldöntő passzt a támadóharmadban. Ugyanakkor van rá magyarázat: a kor holland futballjának fontos jellegzetessége volt, hogy a védők is csillogtathatták a technikai tudásukat, sőt el is várták azt tőlük.

3.

A hátulról felépített játék

1992-ben az európai futball korszakos pillanatát nem a Premier League megalakulása, de még csak nem is a Bajnokcsapatok Európa-kupájából létrejött Bajnokok Ligája jelentette, hanem a hazaadás eltörlése. A hazaadás eltörlését a katasztrofálisan negatív megítélést kapott 1990-es világbajnokság, valamint az egyre gyakoribbá váló időhúzás idézte elő, amely arról szólt, hogy a védők körbeadogatták egymás között a labdát, majd hátrapasszolták a kapusnak – a FIFA ezért úgy döntött, hogy a kapus többé nem veheti kézbe a labdát, ha valamelyik csapattársa szándékosan, lábbal visszajátssza neki. Az utolsó nagy torna, amelyet még a régi szabályok szerint bonyolítottak le, az 1992-es Európa-bajnokság volt, melyet Dánia igen defenzív focival nyert meg, elsősorban azért, mert Peter Schmeichel állandóan kézbe vette a neki visszapasszolt labdákat.

A szabálymódosítás pozitív hatást gyakorolt a futballra – a hazaadás eltörlése arra késztette a kapusokat és a védőket, hogy ők is részt vegyenek a játékban, így sokkal magabiztosabbá váltak a labdával, a mérkőzések intenzitása pedig drasztikusan megnőtt. Az új szabályokat az 1992-es olimpián alkalmazták először nagy tornán, amely rendkívül szórakoztatóra sikeredett, és a Pep Guardiola fémjelezte spanyol válogatott győzelmével ért véget a Camp Nouban.

A szabálymódosítás fogadtatása kezdetben kimondottan negatív volt. A World Soccer magazin kampányt indított „Vissza a hazaadást” címmel, miközben a legmeglepőbb kritika attól a Johan Cruyfftól származott, aki a technikás, gyors tempójú foci elkötelezett híve volt. „Én nem látom értelmét a szabálymódosításnak – harsogta. – Azzal, amit csinálnak, csak megnehezítik a játékvezetők, az edzők és a játékosok mindennapjait. Ami történt, az azoknak az embereknek a tipikus hibája, akik az irodai asztal mögött ülve játsszák a focit, és soha életükben nem léptek pályára.” A szabálymódosítás legnagyobb nyertesei azonban pont a hollandok lettek, valamint azok, akik a Cruyff-féle futballt játszották. Más európai nemzetekben a kapusoknak hirtelen kellett változtatniuk, fejleszteniük a lábbal való játékukat, miközben a régimódi védők szinte azonnal kihaltak. A hollandok ezzel szemben eleve technikás kapusokat és védőket neveltek.

Cruyffnak talán mindenki másnál egyedibb és nagyobb hatással bíró elképzelései voltak a kapusokat illetően, ami különös, mert ő maga sosem volt kapus. Azt leszámítva, hogy ez nem igaz – mert az volt. Cruyff univerzális képességekkel rendelkezett, így az Ajax harmadik számú csapatában kapusként játszott, sőt, még azután is, hogy 1964-ben debütált a felnőttek között. A védés, elkapás és kidobás nem okozott gondot Cruyffnak, aki fiatalkorában kiváló baseballjátékos volt, és mind elkapóként, mind pedig dobóként megcsillantotta a tehetségét. De Cruyff számára a kapusposzt nem a kéz használatáról, hanem az „előrelátásról” szólt, ebben a tekintetben pedig nem sok riválisa tudott versenyezni vele. Cruyff úgy tartotta, hogy a kapusnak tizenegyedik mezőnyjátékosként kell viselkednie; neki kell megindítania a támadást, valamint söprögetnie a magasan helyezkedő védelmi vonal mögött. Új gondolatokkal teli, szókimondó holland szupersztár lévén Cruyff nagy hatást gyakorolt az edző taktikai elképzelésére, és egyfajta katalizátorként szolgált a kapusok fejlesztését illetően.

Az 1974-es világbajnokságon – amikor a totális futball megváltoztatta a játékot – tökéletes példát láthattunk arra, hogyan viszonyulnak a hollandok a kapusokhoz. Az akkori első számú kapus, a PSV-ben védő Jan van Beveren Európa-szerte elismert hálóőr volt, aki azonban egyáltalán nem volt labdaügyes. „Nem tudtam focizni. Született kapus voltam: jó reflexekkel rendelkeztem, magasra ugrottam, és erős voltam” – vallotta be. Cruyffot viszont a sebesség, az intelligencia és a passzjáték érdekelte, ezért meggyőzte edzőjét, Rinus Michelst, hogy tegye ki a csapatból Van Beverent, sőt, a Twente nagyra tartott kapusát, Pieter Schrijverst is ignorálja. Hollandia inkább Jan Jongbloednak szavazott bizalmat, aki a viszonylag ismeretlen FC Amsterdam játékosa volt, és mindössze egyszer szerepelt a válogatottban, tizenkét évvel korábban. Jongbloed gyors volt, kényelmesen elsöprögetett a védelem mögött, ráadásul lábbal is jól bánt a labdával – tehát tökéletes volt a totális futballhoz. A hollandok kapusmodellje ezáltal adva volt, így 1992-ben, a futball modern korszakának hajnalán a hollandok mindenki másnál jobban alkalmazkodtak. A holland kapusok szó szerint több lépéssel az európai riválisaik előtt jártak.

1992-ben az Ajax kapusa, Stanley Menzo megtestesítette a korszak tipikus Ajax-játékosát: Hollandia egykori gyarmatáról, Suriname-ból származott, a klub akadémiáján nevelkedett, és mindenhol tudott játszani, ahelyett, hogy egyetlen posztra specializálódott volna. Menzo labdaügyes kapus volt Európa legjobb futballcsapatában, aki azért tudott sikeres lenni az Ajaxban, mert remek volt lábbal. Karrierje mint az Ajax első számú kapusa, Johan Cruyff irányítása alatt kezdődött 1985-ben, és Louis van Gaal vezetése alatt ért véget 1994-ben – Menzo Cruyff és Van Gaal irányításával is megnyerte az Eredivisie-t, valamint a Bajnokcsapatok Európa-kupáját, és nem meglepő módon őket kettejüket nevezte meg a legjobb edzőknek, akiknek a keze alatt valaha dolgozott. Mindkettő imádta Menzo képességeit, akinek számos pozícióban volt tapasztalata. „Söprögetőként és védekező középpályásként kezdtem, de aztán kevesebb mint egy év elteltével kapus lett belőlem – mondta. – Őszintén mondhatom, kapusként és mezőnyjátékosként is tudtam játszani. Mindkettő voltam, és mindkét szerepet megoldottam. Végül pedig kapus lettem, habár ez nem az én döntésem volt.”

Ez összhangban állt az Ajax hosszú távú, előremutató gondolkodásával a kapusokat illetően, amit még Cruyff vezetett be játékosként, így amikor 1985-ben kinevezték a csapat vezetőedzőjének, kiemelte az atletikus és gyors Menzót Hans Galjé árnyékából, és az Ajax első számú kapusává tette meg. Menzo agresszív kifutásairól és remekbe szabott, hosszú kidobásairól vált híressé, emellett pedig folyamatosan Cruyff elismerésében fürdött, aki azt mondta róla, hogy az indításai miatt ő volt az Ajax legfontosabb játékosa a Kupagyőztesek Európa-kupájában 1987-ben. Cruyff sokszor hangsúlyozta, hogy Menzo akár mezőnyjátékosként is játszhatott volna.