Somme Sketcher

SINNERS

consumed

Elpusztított BŰNÖSÖK

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

EGY HÓNAPPAL KÉSŐBB

Impresszum

Somme üzenete

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy beszerezted a Sinners Consumed – Elpusztított bűnösök egy példányát. Remélem, legalább úgy élvezed majd az elolvasását, mint amennyire én élveztem a megírását!

Az Elpusztított bűnösök egy kétrészes történet második kötete. Rafe és Penny sztorija a Sinners Condemned – Elítélt bűnösökkel kezdődik. Ha még nem ismered az Anonim bűnösöket, akkor mindenképpen azt ajánlom, hogy először azt olvasd el, mert a kötetek cselekményének nagy része átvezet abból a könyvből ebbe.

Mielőtt belevetnéd magad, tudnod kell, hogy ez a könyv dark romance. Többféle triggert tartalmaz, többek között az alkoholizmusról, öngyilkosságról, gyilkosságról, szexuális erőszakról és gyermekek szexuális bántalmazásáról is szó esik benne. Kérlek, csak saját felelősségre olvasd!

Szeretettel:

Somme

ELSŐ FEJEZET

Penny

A bárpult mögött állok, Raphael pedig a túloldalán ül egy fotelben. A tekintete egy sivár falszakaszra szegeződik a fejem fölött, miközben feldagadt ujjai között egy pókerzsetont pörget.

A társalgó túl tiszta ehhez a sok vérhez. Túl világos, túl csendes. Szinte hallom a Raphael testéről lecseppenő és a lábánál a szőnyeget vörösre festő bűnjeleket – némelyik az övé, némelyik nem.

Izzadt tenyeremmel a pultra támaszkodom, és nyelek egyet.

– Felhívjak valakit? A testvéredet? – Az ajka egykedvű vigyorra húzódik, bennem pedig felidéződik Gabe véres, félmeztelen testének látványa és a szélvédőn keresztül rám vetett, fenyegető pillantása. Megborzongok. – Mármint a másik testvéredet.

Megrázza a fejét.

Hát, jó…

Papucsba bújtatott egyik lábamról a másikra helyezem a testsúlyomat, és a kandallópárkányon álló óra ketyegését hallgatva néhány másodpercig bámulom őt. A tekintetem végigsiklik zilált, fekete haján és kigombolt gallérján. Amint felszálltunk a jachtra, letépte az úriemberi jelmeze kiegészítőit: a gallértűjét és a mandzsettagombjait. Az apró tárgyak átpattogtak a fedélzeten, de sikerült elkapnom őket, mielőtt eltűntek volna a Csendes-óceán vizében. Ahogy lepillantok a reszkető kezem mellett heverő gyémánt dobókockás mandzsettagombra, most már csodálkozom: hogyan verhettek át valaha bárkit is.

Így néz ki egy idegösszeomlás? Nem tudhatom. Mert bár a vége felé előfordult, hogy az anyám néha pucéran állt az előtérben a lemezjátszó előtt Whitney Houston legszívfacsaróbb balladáit óbégatva, az apám pedig a fejét verdeste a fürdőszobai tükörbe, az ő hanyatlásuk mégis lassú volt. Inkább egyfajta szétesés, amire lehetett számítani, mint hirtelen összeomlás, amire viszont egyáltalán nem. Amikor a mandzsettagombról újra Raphaelre nézek, meglepetten veszem észre, hogy mereven bámul rám. Félig lehunyt szemében olyan meggondolatlan vakmerőség sötétlik, amitől azonnal bekapcsol az ember túlélési ösztöne. Olyan ez a tekintet, ami miatt az ember legszívesebben átmenne az út túloldalára, ha meglátná egy idegen szemében, vagy kiugrana az Uberből, ha ez a látvány fogadná a visszapillantó tükörben.

Az italos polcok felé fordulok. Nem azért, mert megrémít az arckifejezése, hanem mert tudom, hogy nem lenne szabad felhevítenie a combom közét. Beteg vagyok.

Az elsősegélydobozért és egy üveg Smugglers Club whiskyért nyúlok.

– Vodkát!

A vállam megfeszül.

– Te mióta vodkázol?

– Mióta azt mondtad, nem csókolsz meg, ha whiskyt iszom.

A melegség forró hullámokban árasztja el a bensőmet, elszédülök. Ez az érzés csak fokozódik, amikor megfordulok, és a tréfának nyomát sem fedezem fel a szemében.

A bárpultot megkerülve lépek hozzá, behatolok a személyes terébe, miközben a szívem minden pillanattal egy kicsit gyorsabban ver. A tekintete követ, és amint a lábam a látóterébe kerül, az arca elkomorul.

– Vegyél fel valamit, Penelope! Az embereim a fedélzeten vannak, és ma már nem akarok senki mást megölni. – Hátradől a karosszéken, és hanyag mozdulattal végigsimít a haján a szétzúzott kezével. – A kibaszott combja… – motyogja megint a sivár falszakasz felé.

Azt mondta, megölni. Tehát Blake halott. Jézusom, azt hittem, talán csak egy kis agyrázkódást kapott, vagy valami! Mégis mit követhetett el, ami ennyire rossz volt?

Még mindig sokkos állapotban vagyok. Arra ébredtem, hogy Blake teste visszapattan Raphael kocsijának motorháztetejéről. Semmi erőm arról vitatkozni, hogy ha egy férfi szexualizálja a pizsamanadrágot és a trikót, akkor az kurvára az ő baja. Zsibbadt tagokkal felkapom a kanapé karfájáról a pokrócot, és beleburkolózom. Feltett szándékom, hogy amint leteszem az italt és az elsősegélydobozt a dohányzóasztalra, visszaiszkolok a bár biztonságába, de Raphael hirtelen mozdulattal átfogja a combomat, és az ölébe húz.

A pulzusom lelassul, mintha beragadt volna, képtelen rendesen lüktetni. A látásom elhomályosul, ahogy érzem a takarón keresztül a testmelegét, amely beivódik az enyémbe. A teste kemény és meleg, a veszély pedig hullámokban árad belőle.

Megszorítja a derekamat, mire a tekintetem a karjára esik. Nem sokkal a mandzsettagombjai után a zakója is lekerült róla, és most a feltűrt ingujja felfedi a kivarrt, vérrel borított alkarját. A káró király várakozásteljesen bámul vissza rám.

Elfordulok, és felkapom az elsősegélydobozt. Nem éppen a legkönnyebb közönyt erőltetni az arcomra, amikor érzem a szívverését a vállamon és forró, nehéz lélegzetét a nyakamon. Nem sikerül túl jól pókerarcot vágni, amúgy is elárul, hogy az ujjaim remegnek, amikor próbálom kinyitni a piros-fehér dobozt.

Üres tekintettel bámulom a benne lévő idegen tárgyakat.

– Várj egy picit! Erre rá kell gugliznom.

A véres szorítás a csípőmön nem engedi, hogy felpattanjak.

– Az átlátszó folyadék sóoldat. Itass át vele egy vattakorongot! – Nagy, zúzott mancsát a combomra teríti, amitől lázas borzongás járja át a testemet. – Aztán tisztogasd meg a kezemet!

Alig tudok a feladatra koncentrálni; túlságosan lefoglal, hogy elkerüljem a tekintetét, és úgy tegyek, mintha a combomon tartott keze egyáltalán nem lenne hatással rám.

– Lehet, hogy ez fájni fog – mondom, és a vattakoronggal megállok a kézfeje ízületeinél.

A nevetése rekedtes, nekem pedig átforrósodik a fülem.

– Azt hiszem, túl fogom élni.

A pillantása továbbra is az arcomra tapad, miközben ügyetlenkedve, fintorogva törölgetem a sebeit. Amikor a feszültség tapinthatóvá válik, lelassítom a mozdulataimat, és megszólalok:

– Ahhoz képest, milyen büszke vagy arra, hogy sosem vered szét az öklödet, elég jól kiismered magad az elsősegélykészletben.

Ezúttal lágyabban nevet.

– Gengsztercsaládból származom. Nem kevés golyó ütötte sebet láttam már el életemben.

Felemeli a jobb kezét, hogy megszemlélje a munkámat, és miután kielégítőnek ítéli, felcsúsztatja az ujját a lábamon, majd az alhasamra helyezi. Érzem a szeméremcsontomon a kisujját, és ettől összedörzsölöm a combomat. Remegve lélegzem ki a levegőt. Odatartja a bal kezét, hogy azt is elláthassam.

– Hát, most már te is gengszter vagy – mormolom, miközben újabb vattát áztatok a sóoldatba. – Mit művelt Blake?

– Felkúrta az agyamat.

Nyelek egyet.

– Ezért megölted őt.

A tenyere még erősebben nyomódik a hasamba, és az állát a vállamra támasztja.

– Szemet vetett valamire, ami nem az övé.

Egy röpke pillanatra lehunyom a szemem, és elmerülök a borzongatóan mély hangjában. Rólam beszél? Blake elég közel volt a kocsihoz, így aztán visszapattant a motorháztetőről, és ez felébresztett. A történtek, valamint a velem szemben általánosságban tanúsított görény viselkedése elég hihetővé teszi, hogy „szemet vetett” rám, de ahogyan Raphael ezt mondja, attól megdermedek. Mert a szavai mögött súlyos célzás áll. Hanem az enyém.

Egyszerre tölt el a pánik és a bosszúság. Csak azért, mert folytonos tomboló késztetést érzek arra, hogy a fogaimmal letépjem róla az összes ruhát, még nem fogom hirtelen elvetni a férfiakról alkotott összes meggyőződésemet. Soha egyetlen férfi sem szédített meg annyira, mint Raphael Visconti, de ettől még nem vagyok az övé.

Ő egy anomália, nem pedig kivétel.

A sós vizes vatta placcsanva földre hull a kezemből, én pedig Raphaelhez fordulok. Jézusom, de közel van! Annyira, hogy az orrom az övét súrolja. Elhessegetem a légszomjamat, és mereven rászegezem a tekintetemet.

– De a tiéd sem vagyok.

Humortalan vigyor húzódik az ajkára.

– Nem kellesz nekem, Penelope. – Mielőtt még az elutasítása megsérthetne, az állkapcsomhoz emeli a kezét, és megragadja. – De én akkor is meg foglak szerezni, és aztán tönkreteszlek.

– Micsoda? – pislogok.

– Ez így fair – mondja érzelemmentes hangon.

Borzalmas rettegés kúszik fel a vállamon, és a tarkómat szorongatja.

– Miért? – kérdezem lehelve a szót.

– Mert csak idő kérdése, hogy te mikor teszel tönkre engem – vágja rá egy szempillantásnyi tétovázás nélkül.

Erre nem tudok mit mondani, de mindegy is. Úgysem tudtam volna kibökni semmit. Forró keze a csípőmhöz ér, aztán felemel, és kivisz a szobából.

MÁSODIK FEJEZET

Penny

Tölgyfa borítású falak, krémszínű szőnyegek és vércseppek suhannak el előttem elmosódva. Felveszem a szemkontaktust a kígyóval, amelynek álnok feje kilátszik Raphael ingének nyitott gallérja alól, és erősebben szorítom a nyakát.

– Hová megyünk?

A lelkem mélyén már tudom.

– A hálószobámba.

– Miért? – suttogom.

A fenekem alá teszi az alkarját.

– Hogy megdughassalak, Penelope. Mi másért?

Erre a kérdésre is tudtam a választ, de ez nem akadályozza meg, hogy a döbbenet szinte áramütésként érje a bőrömet. Attól a pimaszságtól, ahogy ezt a mondatot bársonyos hangon kimondja. Hanyagul, tárgyilagosan, mintha istentől kapott joga lenne megdugni engem. Mintha meg sem hallotta volna, amikor közöltem vele, hogy nem vagyok az övé. Azt hiszem, ez valahol érthető is. Isten minden mást megadott neki.

A vér olyan hevesen lüktet a csiklómban, hogy a testem többi része egészen elgyengül. Pedig tudom, hogy valahogy tiltakoznom kellene. A mellkasához ütöm a homlokomat, és úgy-ahogy megpróbálok kibontakozni a markából.

– Hát, én meg nem akarok veled dugni, seggfej.

A vállával belök egy ajtót, és beront velem rajta. Egyik keze a combom közé csúszik, és megérint a pizsamanadrágomon keresztül. Olyan durva és arcátlan húzás ez, hogy majd kifordul tőle a szemem. Az immár nedves keze visszatér a csípőmre.

– Aha… – csak ennyit mond. Mielőtt ledob az ágyra, még elkapom a tetovált kígyó kaján vigyorát.

Kétszer is megpattanok a matracon, aztán felkászálódom a fejtámlához, és nekinyomom a hátamat, mintha mentőcsónak lenne. Mintha megmenthetne az ágy lábánál tornyosuló, jó százkilencven magas, vakmerően bámuló szörnyetegtől.

A tekintetünk találkozik, és a félig lehunyt szeme csak még mélyebbre húz a veszélyes vizeken. Az idegesség pókként futkos a bőrömön, mert nem vagyok teljesen biztos benne, hogy Raphael nem blöfföl. De aztán kigombolja az inge felső három gombját, és hirtelen rohadtul leszarom, blöfföl vagy nem.

A légzésem felszínessé válik, és figyelem, ahogy engem néz: a tekintete úgy barangol a testemen, mintha azt fontolgatná, hol is kezdje. A takarót valahol a nappali és a hajókonyha között elvesztettem, és most átkozom magam, hogy a legrövidebb sortomat vettem fel ahhoz, hogy Raphael kocsijában aludjak.

A pillantásom az öve alatt feszülő dudorra esik. Önvédelemből keresztbe teszem a lábamat.

– Azt hittem, előbb randira viszed a csajokat, mielőtt megdugod őket…

A szeme a mellemre tapad.

– Igen? – kérdezi szárazon.

– Ezt beszélik.

Démoni vigyor húzódik az ajkára.

– És mit beszélnek még?

Nyelek egyet.

– Azt, hogy csak hátulról kefélsz.

Rám emeli a feketén villámló tekintetét.

– Milyen úriemberhez méltó tőlem!

Egy fürge mozdulattal leveszi az ingét, véres öklébe gyűri, és a padlóra hajítja.

Jézus, Mária, Szent József! Meg minden más szereplő a Bibliában. Az ablakon keresztül beáramló hajnali napfényben egy izomból és bűnből álló hegyomlás, a testét borító rengeteg tetoválás sem fedheti el a kidolgozott izomzatát. Véres tenyerével végigsimít a hasfalán, lassan az ágy felé lép, az izgatottságtól összefut a nyál a számban, a lábujjaim pedig begörbülnek a félelemtől.

Figyelmesen rám néz. Széttárja a karját, mintha valami balszerencsés helyzetbe kerültünk volna, és a következmények kevésbé lennének fájdalmasak, ha egyszerűen beletörődünk a sorsunkba.

– Asszem, igazad volt.

A mellkasán lévő kártyákra és feliratokra vetülő napsugár megvilágítja a szavai értelmét: nem vagyok úriember.

Nem lenne szabad ennyire megrökönyödnöm. Az elejétől fogva tudtam. Attól a pillanattól kezdve, hogy odasétáltam hozzá a bárpultnál, és pusztán a tekintete a lopott ruhám hasítékán keresztül képes volt felhevíteni a bőrömet. De azt hiszem, a valósággal szembesülni rémisztőbb, mint amilyen a képzelet.

És Raphael Visconti a maga bűnös pompájában kibaszottul rémisztő.

Csatt, sutty! Az öve egy bicepszfeszítéssel kicsusszan a hurkokból. Úgy hangzik, mint az ostorcsattanás, és ez azonnal kijózanít. Ösztönösen az ajtóra siklik a tekintetem, és azon tűnődöm, ha elég gyorsan futnék, sikerülne-e kijutnom a szörnyeteg mellett. Miután úgy ítélem meg, hogy az égvilágon semmi esélyem sincs rá, elfojtok egy nyögést, és inkább az ágyneműt bámulom. Remegő kézzel végigsimítok a krémszínű egyiptomi pamuton, és elsütök egy szar poént, mintha az oldaná a szorongásomat.

– Tudtam, hogy vasalod az ágyneműdet.

Az ágy végéből állatias morgás hallatszik. Felnézek, és még éppen elkapom a fekete bokszeralsó alatt eltűnő tetoválást, mielőtt egy erős kéz megragadja a bokámat, és leránt a hátamra. A mennyezet éppen olyan hamar eltűnik, mint ahogy megjelent, elzárja a látványát a focipályánál is szélesebb váll és a legalább olyan zöld szempár.

Édes, szentséges pokol! Annak ellenére, hogy csak 157 centi vagyok, ha kihúzom magam, sosem érzem magam kicsinek. Gondolom, így van ezzel a legtöbb lány, akinek nyaranta kidörzsölődik a combja, de amikor Raphael forró teste rám nehezedik, és acélkemény izmaival és mindenféle hátsó szándékkal az ágyhoz szegez, úgy érzem, mintha elnyelt volna egy fekete lyuk.

A delíriumos hevület ellenére megborzongok, amikor megragadja a kontyomat, hátrarántja a fejemet, és a torkomhoz simítja az arcát.

– Tegyél meg nekem egy szívességet, Penelope! – morogja, miközben szaporán ver a pulzusom. – Hacsak nem a nevemet nyögöd, vagy a farkamat szopod, fogd be a kibaszott szádat! – Újabb húzás a kontyomon, újabb szikra a csiklómban. – Annyira elegem van a baromságokból, amik kijönnek rajta!

Tudom, hogy ki kellene akadnom, de bazmeg, nehéz dühösnek lenni, amikor az ember ennyi hús és izom alatt olvadozik. Nehéz gondolkodni. A törzse lefelé siklik a testemen, a kezével követi, míg végül befészkeli magát a combom közé. Vastag, feldagadt ujjaival megmarkolja a nadrágom derekát – és a szívem végképp megszűnik dobogni.

Baszki! Be fogja fejezni, amit elkezdett az irodájában? Nem tudom, kibírom-e egyáltalán. Már a puszta gondolattal sem tudtam mit kezdeni. Már vagy négyszer használtam a zuhanyrózsa vízsugarát a csiklómon erre gondolva, és képzeletben nem jutottam túl a harmadik nyalintáson, mielőtt…

Te jó ég! Lerántja rólam a rövidnadrágomat, amely egy nemtörődöm hajítással eltűnik mögötte az árnyékban. Gyors pillantást vet a puncimat takaró csipkedarabra, majd beletemeti az arcát.

A felhördülésem reszkető zihálássá válik a meleg és – részben tőlem, részben tőle – nedves nyomástól. Az ágyékomból heves és fékezhetetlen futótűzként mélységes gyönyörhullám árad szét a tagjaimba.

Tudom, hogy nem fogom túlélni.

Amikor érzem, hogy a nyelvével a hüvelybejáratomba nyomja a tangámat, ráharapok az alsó ajkamra, hogy fel ne nyögjek. Talán nem vagyok a megfelelő tudatállapotban, de ösztönös vágy hajt, hogy ne adjam meg ennek a férfinak azt az elégtételt, hogy megtörhet engem.

A szememet összeszorítva próbálok bármi másra gondolni, mint ami a lábam között zajlik, de ez lehetetlenné válik, amikor a tangámat is letépi rólam. Épp akkor nyitom ki a szemem, amikor az öklébe szorítja a bugyimat, és a komód irányába hajítja. Az átrepül a szobán, és egy lámpán köt ki.

– Az már az enyém – jelenti ki rám pillantva.

– A bugyimmal maszturbálsz, vagy mi?

A csiklómat érő kemény pöccintéstől csillagok villódznak a szemem előtt.

– Vagy valami.

Krisztusom! A gondolattól, hogy a bugyimba veri ki, kóvályog a fejem. Ez annyira otromba, annyira nem úriemberhez méltó… az meg egyenesen obszcén, hogy ez mennyire hízelgő számomra. Egy durva rántással széthúzza a lábamat, a térdemet az ágyhoz szorítja, és éppen csak annyira ül fel, hogy szemügyre vehesse azt, ami közte van.

A fülemben dübörög a vér. Enyhe fuvallat hűsíti a puncimat és a belső combomat borító nyálkát, és ettől megborzongok. Raphael kissé megcsóválja a fejét, majd meglepően gyengéden végighúzza a hüvelykujját az odalent lévő szőrpamacson.

– Pont az én ízlésemre vagy szabva, Királynőcském – mormogja. Aztán elkomorul a hangja. – Naná, bazmeg!

Királynőcském? Azt hittem, csak képzeltem, hogy így szólított a kocsiban. Miért hív engem a Királynőcskéjének? De aztán a könyökére ereszkedik, a vállát a térdem alá csúsztatja, és végignyal lentről felfelé a csiklómig. Azonnal elraktározom a felmerülő gondolatot a „kérdések akkorra, amikor nem fúródik a pinámba Raphael Visconti arca” feliratú dobozba, és a párnának döntöm a fejemet.

A nyelve következő forró, nedves simítása lassabban érkezik, mert megszakítja a csiklóm dühödt szopogatásával. Ráveszem magam, hogy lelassítsam a légzésemet, és ellazítsam a combomat, mert tudom, nemcsak hogy nem fogom túlélni ezt, de ilyen tempóban öt másodpercig sem fogom húzni.

A vérem szinte gőzzé válik, és mintha felszállna, az ágy felett ködöt képezve, amely minden eszelős nyalással, erőteljes szopogatással és öblös nyögéssel egyre sűrűbbé válik. A testem minden egyes idegvégződése lefelé vándorolt, és életre kelt. Jézusom, nem létezik, hogy máris elélvezzek! Részben azért, mert nem akarom megadni neki azt az elégtételt, hogy megtudja, mennyire felizgat – bár ez elég nyilvánvaló a hüvelybejáratomból érkező cuppogó hangokból, valahányszor belemártja a nyelvét –, részben pedig azért, mert nem akarom, hogy rájöjjön, milyen szánalmasan tapasztalatlan vagyok.

Eddig csak két férfival feküdtem le; egyikük sem nyalt ki. Gondolom, nincs hozzá elég hely egy felpimpelt Honda hátsó ülésén. Amúgy sem érdekelte őket, hogy kielégítsenek.

A buzgalma ellenére szinte biztos vagyok benne, hogy Raphaelt sem érdekli a kielégülésem. Olyan erősen markol, hogy a zúzott ujjai eltűnnek a húsomban. Ott tart, ahol akar, felfelé billenti a csípőmet, hogy hosszabb, bőszebb nyalintásokat kérjen belőlem.

Jelen pillanatban a legkevésbé sem érdekel az indítéka. Minden egyes nyalás az önkívület újabb és újabb, egyre nagyobb és ijesztőbb hullámával jár.

– Ah, baszki! – nyögöm, amikor hirtelen tempóváltásként a csiklóm körül járatja a nyelvét. Elismerően felnyög, és még mélyebbre temeti belém az arcát.

A nyomás egyre nő, megőrjít, míg olyan közel nem kerülök az elélvezéshez, hogy a plafon is mintha billegne felettem. Elengedem a lepedőt, belemarkolok a sűrű hajába, és hátrahúzom a fejét.

Összeakad a tekintetünk: az enyém tele van kétségbeeséssel, az övé ingerültségtől feketéllik.

– Szerintem én mindjárt…

– Ne merészeld!

Utoljára még megcsipkedi a csiklómat, aztán négykézlábra dob, és megszünteti a köztünk lévő távolságot.

– Ez… a… kibaszott… combod, Penelope – sziszegi. A keze durván és önzőn simít végig a combom hátsó részén, majd rátapad a fenekemre. – Le kellett cserélni az egyenruhát a combod miatt.

Annak ellenére, hogy a bőröm bizsereg az izgalomtól, a homlokomat ráncolom.

– Mi a baj a combommal?

Nagyot csap a fenekemre. A fejem az ágyra bukik, így a párna elnyeli a nyögésem nagy részét.

– Kiakaszt.