Fenrir: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Ma este Fenrir megtette első lépéseit azon az úton, hogy több legyen, mint egy szolga, mondta magának, amikor belépett a jarl hosszúházába. Emlékezett még arra, amikor ez volt az egyetlen hosszúház, de most már több is állt az erőd külső falait körbeölelve.

"Hoztam még fát a tűzre, Astrid kisasszony - mondta vidáman, és hozzátette a falhoz rakott halomhoz. Megunta már az őrségben való ácsorgást, ezért felkapott egy fejszét, és munkához látott. Senki sem közelíthette meg az ajtót anélkül, hogy ő ne látta volna, és valami hasznosat is tehetett.

Astrid felnézett. "Köszönöm, Fenrir." Visszament a haját fésülgetni. "Tudod, ha akarsz, elmehetsz és csatlakozhatsz a lakomához. Nem kell, hogy elkísérj. Itt is égethetem a tüzet, amíg apám nem végez a vendégeivel."

"Még ha akarnék is, nem tudnék, Astrid kisasszony. Megígértem apádnak, hogy megvédelek, és én állom a szavam." Büszkén kihúzta magát. Tudta, hogy a válla nem olyan széles, mint Jarl Erik néhány legjobb harcosáé, vagy akár magáé Eriké, de tudta, hogy ez csak idő kérdése. Erik faluja virágzó falu volt, ahol még egy olyan trónörökös fia sem maradt éhen, mint Fenrir.

"Biztosan meg tudsz védeni engem a hosszúházban is ugyanolyan jól, mint odakint. Gyere, ülj mellém és szórakoztass. A falu összes zenésze és mesemondója ott van a lakomán, és szórakoztatja Njalt és az embereit, míg nekem csak szárított halak vannak a társaságomban." Megpaskolta a mellette lévő kis sámlit.

A haja úgy csillogott a tűz fényében, mint a fonott arany. Soha nem látott még ennél szebbet. De nem merte megérinteni. Ha egy rabszolga megérinti a jarl lányát... reggelre meghal.

Fenrir tehát fogta a zsámolyt, és letette a tűzzel szemben. "Szeretné, ha énekelnék önnek, Astrid kisasszony?"

Úgy felnevetett, hogy majdnem megfulladt. "Az istenekre, nem. Egy haldokló sirály énekel édesebben, mint te. Vagy én, szóval legalább ez közös bennünk. Nem, mesélj nekem arról, mi történt a négy falon kívül, apám ragaszkodott hozzá, hogy ne hagyjam el, amíg a vendégeink itt vannak. Igaz, hogy Njal emberei óriások?"

Fenrir megrázta a fejét. "Nem nagyobbak, mint bármelyik emberünk. Sőt, azt hiszem, Björn simán kétszer akkora, mint némelyikük. Nem csoda, hogy apád beleegyezett, hogy beengedje őket az erődbe. Bjorn egymaga le tudná győzni mindegyiket."

Sóhajtott, miközben letette a kefét, és elkezdte befonni a haját. "Apám mégis úgy érzi, túl veszélyes lenne, hogy kimerészkedjek az ajtón, ahol meglátnának".

Fenrir elvigyorodott. "Hát persze! Te vagy a legnagyobb kincse. Ha Njal emberei közül akár csak egy is megpillantana téged, elveszítené az eszét az irántad érzett szerelemtől, és minden férfi megőrülne, hogy birtokoljon téged. Jobb, ha itt biztonságban vagy, mintha zsákba gyömöszölnének és ellopnának."

"Tudom, de..." Az ajkába harapott. "Ne mondd el apámnak, hogy ezt mondtam, de minél tovább tart itt bezárva, annál inkább kezdek elgondolkodni azon, hogy talán jobb lenne vállalni a kockázatot. Hogy kalandot kérjek. Hogy elraboljon a megfelelő férfi, egy harcos, aki olyan jól megvéd, hogy nem kell úgy elbújnom, mint itt..." Astrid megrázta a fejét. "Vagy talán egyszerűen csak magam is megőrülök, hogy itt ragadtam. Felejtsd el, hogy bármit is mondtam. Egy séta a tengerparton kigyógyítana az ilyen őrült gondolatokból, de nem tudom, meddig kell várnom, amíg apám megengedi."

"Nekem nincs ilyen parancsom. Csak azt mondta, hogy védjelek meg. Ha leviszlek a partra, biztosan nem bánná. Mindenki a nagy hosszúházban van, a lakomán, és még órákig ott lesz. Visszatérhetnénk, mielőtt bárki észrevenné, hogy elmentünk..."

Astrid szeme felcsillant. "Megtennéd?"

Fenrir semmit sem tudott megtagadni tőle. "Természetesen, Astrid kisasszony."

Éppen ezért a tengerparti séta, miközben az öböl csendes vizében tükröződő holdfényt csodálta, egy rövid csónakázásba torkollott a kis, sziklás szigetecskéhez, hogy a lány tengeri madarak tojásait keresse, bár Fenrir tudta, hogy nem lesz ott egy sem, mert az ünnep előtti héten ő maga gyűjtötte össze az összeset.