Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Daisy Wood: The Banned Books of Berlin

Copyright © Daisy Wood 2025

All rights reserved.

Borítófotó © Stephen Mulcahey/Arcangel Images (main image),
Deposit Photos (searchlights) and Shutterstock.com (all other images)

Borító design © Stephen Mulcahey

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2026

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 765 7

Amy Mae Baxternek

A szerző jegyzete

A regény részben az 1930-as évek Berlinjében játszódik néhány évvel a második világháború 1939-es kitörése előtt, olyan időkben, amikor Adolf Hitler náci pártja már jelentős hatalomra tett szert. Alig pár hónappal azelőtt, hogy Hitlert megválasztották Németország kancellárjává és a Nemzetiszocialista Diákszövetség az egész országra kiterjedő akcióprogramot hirdetett a „német nemzethez méltatlan szellem megfékezésére”. A diákok listát állítottak össze az úgynevezett „nem német” szerzőkről, akiknek a műveit nemcsak betiltották, hanem országszerte sok helyütt máglyára is vetették. 1933. május 10-e estéjén a legtöbb nagy német egyetemi városban fáklyás meneteket rendeztek, és több mint huszonötezer könyvet égettek el a tömegek lelkes biztatása mellett, miközben beszédek hangzottak el a német kultúra megtisztításának a szükségességéről.

Hitler propagandaminisztere, Joseph Goebbels ezt jegyezte föl másnap a naplójába: „Beszédet tartottam az [Berlini] Operaház előtt, ahol diákgyűlést rendeztek és hatalmas máglyát gyújtottak a halomba hordott hitvány, erkölcstelen irodalmi művekből. Ragyogó formában voltam. Óriási tömeg gyűlt össze.”

Igyekeztem minél pontosabban visszaadni a történelmi hátteret, ugyanakkor a történetben szereplő alakok és kisebb események többnyire a képzelet szülöttei. Mindössze egyetlen valóságos személy akad közöttük egy rövid epizódban: Sir Horace Rumbold, aki 1928–1933 között tényszerűen is Nagy-Britannia berlini nagykövete volt. Ő tisztán látta, hogy milyen halálos veszélyt jelent Adolf Hitler, amikor a megbízatása lejártakor írt jelentésében így fogalmazott: „Az a benyomásom alakult ki, hogy a hitleri politikát irányító kormánytagok egyike sem normális.”

Ugyancsak történelmi tényeken alapul Hitler megjelenése a Kaiserhof szállodában, amiről ebben a könyvben is írok. A Führer látogatásáról először Bella Fromm Blood & Banquets (Vér és bankettek) című, 1943-ban megjelent titkos naplójában olvastam. Amennyire tudom, az általam is leírt epizód alkalmával semmiféle veszély sem fenyegette Hitler életét, noha ugyanebben a szállodában korábban már megpróbálták egyszer megmérgezni. Akkor többen is megbetegedtek a társaságában, de Hitlernek kutya baja sem lett – talán a vegetáriánus étrendje miatt. A későbbi években még számos merényletet kíséreltek meg ellene, ezek közül néhány csak hajszál híján fulladt kudarcba.

Az utóbbi években egyre több országban próbálnak betiltani bizonyos könyveket. A PEN America több mint tízezer könyvet számlált össze, amelyek az állami iskolák tiltólistáin szerepeltek a 2023–2024-es tanévben. Egészen elképesztő, hogy ennek a sötét múltnak az ismeretében is mennyien követelik még ma is bizonyos könyvek betiltását és elégetését. Szerintem nem volna szabad tovább haladnunk ezen az úton, hiszen láthattuk, hogy hová vezet.

Prológus

Oxfordshire, 1946. november

Az ablaknál áll, és a parkot nézi. Homokszínű őzek legelésznek az árok túloldalán, patáik körül puha párafelhő gomolyog. A párzási időszak a végéhez közeledik, a bikák is egyre ritkábban ágaskodnak fel a hátsó lábukra, hogy agancsot akasszanak egy-egy ellenféllel, azt is csak félszívvel, mint akiket már nem különösebben érdekel ez az egész. A délután közepén járunk, lassan már sötétedik. Istenem, hányszor bámultad már ezt a tájat bús téli napokon, miközben vasmarkába fogta a tested a nyomorúság!

A nő most feléd fordul, és megajándékoz azzal a legendásan káprázatos mosolyával.

– Üdv, idegen. Jó régóta nem láttuk egymást, igaz? – A kezét nyújtja neked. Röviden megbeszélitek, hogy milyen az idő, és hogy milyen utad volt. A kettőtök között lévő hallgatólagos megállapodásnak engedelmeskedve mindketten angolul beszéltek.

– Ülj csak le – kínál hellyel az egyik székre mutatva a kandalló mellett. – Gondolom, új neked a háznak ez a hátsó oldala. Mindjárt csöngetek a szolgálónak teáért, attól majd felélénkülsz. Sajnos sokat romlott a színvonal, amióta utoljára jártál itt. De hát ez a jegyrendszer kész tragédia. Ha nem volna pár csirkénk meg egy kis veteményeskert a ház mögött, már rég éhen haltunk volna.

– Igen, hallottunk róla, hogy nem leányálom az élet errefelé – feleled, és óvatosan leereszkedsz félfenékkel a székre.

Egek, milyen sovány! Nem is emlékeztet a régi mozgékony, karcsú önmagára, inkább egy összetöpörödött és kiszáradt asszonyra hasonlít, akit belülről emészt valami ismeretlen kór. Soha nem láttad még ilyen hatalmasnak a szemét, és az arccsontja is majdnem átszúrja a szeme alatt a bőrt.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondja. – Voltak kétségeim.

– Ugyan, nem volt kérdés, hogy eljövök – feleled. – Csak nem képzeled, hogy nemet mondok bármire, amit te kérsz.

– Na, mindjárt kiderül – feleli, és újra elmosolyodik.

A délutáni teát egy slampos, gyűrött harisnyát viselő és fedetlen fejű nőszemély szolgálja fel, a felhozatal is éppoly kiábrándító, mint ő maga. A tálcán halkrémes szendvicsek sorakoznak meg néhány színtelen, állott apró palacsinta, hozzá vizenyős töklekvárral.

Kitölti a teát, és odanyújtja neked a csészédet.

– Nos, mesélj, hogy s mint megy sorod! – biztat. – Jól nézel ki. Mondhatnám, egész csinos vagy, amire a mostani állapotokban nem számítottam volna. Rajtam biztos látod, hogy milyen szörnyen összetöpörödtem.

Azt feleled, végtelenül örülsz, hogy újra láthatod, és ez így igaz. Ő mindenkinél jobban ismer téged, a társasága a régi szép napokra emlékeztet, amelyek egyszerre voltak csodásak és fájdalmasak, tele ragyogással és életörömmel, nem úgy, mint a közelmúlt.

Rágyújt egy cigarettára, amitől azonnal köhögni kezd, mire egy vénséges palotapincsi kászálódik ki a kandalló mellett álló kosarából, nehézkesen odajön hozzá, és felugrik az ölébe. Megsimogatja a kutya buksiját és így szól:

– Azért hívtalak ide, mert szeretnék kérni tőled valamit. Sok mindent el kell mondanom, és olyan is lesz közte, ami talán megbotránkoztat. Hajlandó vagy végighallgatni? – kérdezi, és közben olyan könyörgő, sebezhetőségről árulkodó arckifejezéssel néz rád, amilyet korábban még sohasem tapasztaltál.

– Hát persze – feleled.

– Megígéred? – erőlteti, akár egy kisgyerek, te pedig bólintasz.

– Igen, megígérem.

És akkor ömleni kezdenek belőle a szavak, és a világ körforgása megáll. Azonnal hagyd abba! – kiáltanál rá legszívesebben, de nem teheted, hiszen a szavadat adtad. Ő pedig egyre csak mondja és mondja, a hangja akár a sav, ami apránként átrágja magát az egész testeden, és a szívedig hatol.

Első fejezet

Berlin, 1930. június

A lakásban mintha egy örökkévalóságig vártak volna már az érkezésére. Semmi sem mozdult, és hang sem hallatszott, csak a beáramló huzat dagasztotta kissé a függönyöket, akár egy hajó vitorláit. Amikor Freya az imént ablakot nyitott, hogy friss levegőt engedjen be, megütötte az orrát a hársfavirágok erős, édeskés illata. Eddig minden figyelmét az anyja nehéz légzése és elfojtott nyögdécselése kötötte le, és nem értette, miként lehetséges, hogy a világ odakint eközben háborítatlanul halad tovább. Ingrid nyugtalanul hánykolódott az ágyában – úgy tűnt, immár hetek óta. De ettől még a Spree folyó ugyanolyan békésen hömpölygött tovább két utcával odébb, hogy Berlin központjába érve elhaladjon a Reichstag előtt, majd tovább a Tiergarten parkon át a fenséges charlottenburgi kastély felé, mielőtt újra kiért volna a tágas vidéki tájra, ahonnan tovább kanyaroghatott végcéljához, a tengerhez. A városban mindenki mélyen beszippantotta a mézédes illatot, ami elmúlt nyarak kellemes emlékét árasztotta, amelyekben ugyanilyen foltokban szűrődött át a napfény a hársfák szív alakú levelei között, és ugyanígy zümmögtek a méhek a ragacsos, sárga virágok körül.

– Gyere ki a szabadba! – hívogatták Freyát a fák nyári szellőben susogó levelei, és ő egy pillanatra lehunyta a szemét, ahogy karba tett kézzel állt a nappali ablaka előtt. Freyát a szerelem és az igazság istennőjéről nevezték el, aki a hársak között lakozott. „Ha egy hársfa alatt állsz, sohase hazudj”, tanította a lányának mindig az édesanyja, és Freyának most be kellett ismernie, hogy a történet, amivel hónapok óta áltatja magát – miszerint Ingrid hamarosan meggyógyul, és az egész család is átvészeli valahogy ezt a nyomorúságot –, nem több vágyálomnál. Épp aznap délelőtt járt ott az orvos, aki figyelmeztette őket, hogy Frau Amselnek már meg vannak számlálva az órái. Az édesanyja, Ingrid a végét járta, Freya már sohasem fogja ártatlan örömmel beszippantani a hársvirágok édes illatát. Anyja az utóbbi órákban a morfium hatására nyugodtabban feküdt az ágyában, és olykor hosszan álomba merült, csak néha-néha tért magához rövid, pár perces időszakokra. A szaggatott légzése közötti szünetek egyre hosszabbra nyúltak, és ilyenkor Freya az anyja fölé hajolt, hogy elszorult szívvel várja, míg Ingrid mellkasa újra megemelkedik. Képtelen volt belenyugodni az anyja elvesztésébe, miközben alig várta, hogy véget érjen ez az embertelen kínlódás. Az édesanyja épp elég sokáig szenvedett; megérdemelte, hogy megnyugvásra találjon végre.

Freya most csöndben várakozott a nappali ablakánál, miközben a bátyja, Otto vette át az ügyeletet, és ült oda az édesanyjuk ágya mellé – talán azért, hogy végső búcsút vegyen tőle, bár Freya azonnal elűzte magától ezt a gondolatot. Otto mindig zavarba jött, ha az érzelmeit kellett volna kimutatnia. A lány még egyszer mélyen beszívta a hársillatot, még a szemét is behunyta, hogy teljes legyen az élvezet, amíg váratlanul fel nem riasztotta a nyíló hálószobaajtó nesze. Akkor hátrafordult.

– Veled akar beszélni – dörmögte oda neki lehajtott fővel a bátyja, kerülve Freya kérdő tekintetét, miközben ellépdelt mellette. Ha egészen más lenne a viszonyuk, a lány most odalépett volna hozzá, hogy vigasztalón a vállára tegye a kezét, de tudta, Otto nem kér semmiféle együttérzésből. Lány létére Freya nyugodtan elsírhatta magát ebben a szomorú helyzetben, pláne, hogy még két évvel fiatalabb is volt nála, de Otto úgy érezte, férfihoz méltatlan, ha sebezhetőnek mutatkozik. Mindennél többre tartotta az erőt: a képességet, hogy valaki egymás után állja a rámért csapásokat, és soha ne adja fel. Freya csodálta a bátyját, talán még szerette is, de tartott is tőle. Most is csak bólintott és úgy tett, mintha nem venné észre a testvére szorongását. Az utóbbi hetekben a család minden tagja hozzászokott ehhez a tapintatos színleléshez. Ha el tudták volna fogadni a gondolatot, hogy Ingrid talán soha többé nem fog felépülni, akkor sok mindent megbeszélhettek volna vele, amíg még egyáltalán beszélni tud, megoszthatták volna vele a legbensőbb érzelmeiket, és terveket szőhettek volna a jövőre. De ez a pillanat visszavonhatatlanul tovatűnt, és most minden erejükkel arra figyeltek, hogy ki-ki a maga erejéből átvergődjön ezen a számára ismeretlen és kimondatlan érzésektől göröngyös úton.

Örökkévalóságnak tűnt az a néhány lépés, amíg Freya eljutott az édesanyja ágyáig. Remegett a lába, és izzadt tenyerét bele kellett törölnie az immár három napja viselt, áporodott ruhájába. Ingrid behunyt szemmel, az egymásra halmozott párnákon félig ülve hevert az ágyában. Freya gyöngéden odatetette a kezét az anyjáé mellé. Ingrid immár nem a tiszta ágynemű, a frissen sült kenyér, vagy a sütőből épp kivett fűszeres teasütemények illatát árasztotta; a szobát fertőtlenítő és átizzadt lepedők fojtogató bűze ülte meg. Érezni lehetett, hogy lassan elveszítik őt.

– Mein Schätzlein – dünnyögte Ingrid, miközben felnyitotta a szemét, és megsimogatta a lánya haját. – Drága kincsem. Ó, hogy mennyi… örömöm telt benned. – Minden szó külön erőfeszítést igényelt.

– Nagyon szeretlek, Mutti. – Milyen végtelenül elcsépelten hangzott ez a mondat! De talán nem is számítottak már sokat a szavak. Freya és a mamája mindig is nagyon közel álltak egymáshoz, nagyszerűen megérezték egymás pillanatnyi hangulatait; Ingrid nyilván most is pontosan tudja, hogy mit érez a kislánya. Elég volt hozzá, hogy itt legyenek egymás mellett, és egy ütemre dobogjon a szívük.

– Rettentően fogsz hiányozni – suttogta Freya, bár szíve szerint inkább hallgatott volna.

– Úgy sajnálom, Liebling – sóhajtott fel Ingrid. – De te majd… – A hangja elhalt, gyöngén intett az éjjeliszekrényen álló vizespohár felé. Freya megtámasztotta a fejét, amíg ivott egy kortyot, amitől azonnal köhögőroham tört rá, és attól végképp kimerült. Visszahanyatlott a párnára, és hagyta, hogy az ágya mellett térdelő Freya egy levendulaillatú ronggyal megtörölgesse a verítékben fürdő arcát és homlokát. Utána sokáig egyikük sem szólt. A lány azt hitte, az anyja ismét álomba merült, amikor váratlanul újra felnyitotta a szemét és kutató tekintetet vetett rá. Vajon mi járhatott az eszében? Félt a közeledő haláltól?

Hosszan bámulták egymást néma csöndben, míg Ingrid végül meg nem szólalt.

– Ígérd meg… hogy erős leszel – mondta alig hallhatóan.

– Erős leszek, ne félj – felelte a lány, és megszorította anyja reszketeg, hideg kezét. – Miattunk ne aggódj. Ígérem, gondoskodom Ottóról és Vatiról.

– Ne! – lihegte Ingrid és megpróbált feljebb ülni, de alig kapott levegőt, és újra visszahanyatlott a párnákra. – Próbálj meg elszökni… innen. Találd meg a hangodat… és használd.

Freya nem válaszolt rögtön, mert maga sem tudta, mit felelhetne erre.

– Ígérd meg! – mondta Ingrid, és ezúttal úgy megszorította a lánya kezét, hogy Freya felszisszent.

– Megígérem – válaszolta aztán sietve.

Az anyja helyeslőn bólintott, aztán elfordította tőle az arcát.

– Keresd meg Ernstet – suttogta még mindig olyan halkan, hogy alig lehetett hallani.

– Megkeresem – válaszolta a lány, aztán egy puszit nyomott az anyja arcára, és pár pillanatig még ott téblábolt az ágya mellett, amíg Ingrid egy félreérthetetlen kézmozdulattal útjára nem bocsátotta. Freya szóra nyitotta volna a száját, de aztán megértette, hogy nincs helye további beszédnek. A szemét elhomályosították a könnyek, miközben támolyogva kiment a nappaliba, aztán végigbotorkált az egész lakáson, végül egy sálat kapott a nyakába az előszobában.

Odakint megtorpant egy pillanatra, hogy körülnézzen az utcán, tiszta-e a levegő. Az utóbbi időkben egyre több verekedés tört ki a különböző bandák között. A nácik gyűlölték a kommunistákat, akárcsak az első világháború Reichsbanner-mozgalomba tömörült veteránjait, akik viszont mindenki mást gyűlöltek. Az összetűzésekbe aztán az említetteken kívül még helyi huligánok is belekeveredtek, akiknek bármilyen ürügy megfelelt arra, hogy bosszút álljanak régi sérelmekért. A rendőrség nagy élvezettel avatkozott be ezekbe a csetepatékba, hogy gumibottal szétverjék a tömeget, vagy ha nem megy, akár fegyvert is használjanak bárkivel szemben, aki arra vetődik. Most lassan prostituáltak jelentek meg az utcasarkokon, és a késő éjszakáig nyitva tartó kocsmák némelyikében már felgyulladtak a fények. Freya teljesen elveszítette az időérzékét, de látta, hogy az üzletek többsége már lehúzta a rolót. Biztosra vette, hogy az apja is itt van valahol, valamelyik kocsmában; az utóbbi időben szinte csak aludni járt haza. Freya persze értette az okát: bárkinek nehéz lett volna végignéznie Ingrid borzalmas szenvedését, nem csoda, ha a férje is messziről igyekezett elkerülni. Ernst természetére a hallgatagnál jobban illett volna a mogorva jelző, de Freya biztos volt benne, hogy az apja őszintén szereti az édesanyját.

A harmadik kocsmában aztán meg is találta: a helyiség egyik hátsó sarkában gubbasztott a félhomályban. Kétségbeesésről árulkodott mind a megrogyott testtartása, mind a kifejezéstelen tekintete, ahogy az üres söröskorsóját bámulta. Freya megállt, és megpróbálta egy idegen szemével megnézni magának az édesapját. Mint rendesen, most is sapka volt a fején, és még ahhoz sem vette a fáradságot, hogy átöltözzön, és levegye a festékfoltokkal borított overallját. Immár hét éve szobafestőként dolgozott – már, ha éppen adódott valami munka –, amióta kénytelen volt bezárni a festék- és tapétaüzletét, ami annyi más kisbolthoz hasonlóan áldozatul esett a gazdasági válságnak, amikor nemhogy lakásfestésre, de még napi betevőre sem igen futotta az embereknek. Németország súlyos terheket cipelt, hiszen bődületes összegű jóvátételt kellett fizetnie a háborúban győztes antanthatalmaknak, dúlt az infláció, az árak gyakorlatilag mindennap emelkedtek, amíg a német márka lényegében elértéktelenedett. A kormány újabb és újabb címletű bankjegyek nyomtatásával próbált lépést tartani a pénzromlással, előbb megjelentek az egymillió márkás, nemsokára meg az egymilliárd márkás pénzek. Manapság már egy talicskányi bankjegyre volt szükség ahhoz, hogy az ember egy vekni kenyeret vásároljon a péknél. Ernst hallgatását csak úgy lehetett megtörni, ha az ember szóba hozta a háborút lezáró versailles-i békeszerződést, mert akkor mindjárt egész szóözönre számíthatott. A leckének az volt a lényege, hogy Németország soha többé nem áll már talpra: a szövetségesek teljesen kivéreztetik az országot, a becsületes német munkások vérén-verítékén gazdagodnak meg, és közben még ki is röhögik őket a hátuk mögött.

Freya gyerekkori emlékeiben az apja a festéküzlet pultja mögött állva, patyolattiszta ingben és nyakkendőben irányította a segédeit, hogy melyik doboz festéket vagy tapétát hozzák le a tisztelt vevőnek a legfelső polcról, miközben jó tanácsokkal látta el őket, és kialkudta velük az esedékes árengedményt, hogy aztán széles mozdulattal beüsse a tekintélyes méretű kasszagépbe a vásárlás összegét. Annak a férfinak szinte semmi köze sem volt a mostani szobafestő Ernsthez. Már épp elég nagy csapás volt számára a megélhetésükről gondoskodó üzletének az elvesztése, most pedig úgy tűnt, a tetejébe még a feleségét is elveszítheti. Freyának őszintén sajgott érte a szíve.

Ernst csak akkor pillantott fel véreres szemével, amikor a lánya már ott állt közvetlenül előtte és a tekintete riadalmat tükrözött.

– Téged akar látni – közölte vele szűkszavúan Freya. – Jobb lesz, ha igyekszel.

Ernst némán bólintott, felhajtotta a korsóból a még megmaradt néhány becses csepp sört, aztán felállt, és a sapkáját a szemébe húzva kicsoszogott a kocsmából. Freya nem szegődött mellé; apja nem örült volna, ha ott liheg a nyomában, és a lány amúgy is ki akarta szellőztetni a fejét. Amint kilépett az alkoholtól, sült kolbásztól és cigarettafüsttől bűzlő helyiségből, elindult a folyópart felé, és odaérve ott sétált egy darabig – szapora léptekkel, nehogy strichelő örömlánynak nézze valaki. Egy bárka úszott el mellette, szenet szállított a folyón lejjebb magasodó hatalmas klingenbergi erőműhöz.

Vajon mit akart mondani azzal az édesanyja, hogy szökjön el innen, és ugyan miképp tehetné meg? Freya kitűnőre érettségizett minden tantárgyból, és úgy volt, hogy szeptembertől a tanárképző főiskolán tanul tovább. Az egész az édesanyja ötlete volt. Az apja eredetileg azt mondta, semmi értelme főiskolára küldeni egy lányt, aki úgyis férjhez megy előbb-utóbb, és családanya lesz, de a mamája egyre csak azt hajtogatta, hogy sokat változott a világ, és a kislányuk túl okos, hogy az egész jövendő életét pelenkázással és edénymosogatással töltse.

– Téged tehetséggel áldott meg a jóisten, Liebling – mondogatta mindig. – Nem szabad hagynod, hogy veszendőbe menjen.

Freya tehetsége a képzelőerejében rejlett. Kis korukban az édesanyja minden este mesét olvasott nekik, és miközben Ottót hét-nyolc éves korára már nem érdekelték a történetek, Freya sosem unt bele az édesanyja lágy hangján az asztal fölött lógó lámpa fénykörében felolvasott mesékbe. Grimm tündérmeséivel kezdték, aztán Heidi kalandjai következtek, ami egy olyan árva kislány történetét mesélte el, aki a nagyapja alpesi házában nő fel. Freya hónapokon át azzal feküdt le, hogy ő Heidi, és most kényelmesen befészkeli magát a hófödte faházikó szénapadlásán. Ingrid ugyanúgy szerette a költészetet, mint a kislánya; különösen rajongott Heinrich Heine munkásságáért, akinek a lakás egyetlen üvegvitrinjében tartott, zöld vászonborítású gyűjteményes kötetéből gyakran olvasott fel áhítatos hangon. Heinének csodálatosak a lírai költeményei, mondta mindig az édesanyja, de tudott ő forradalmi hangon is írni, és ezek a költeményei bátran szembeszálltak az uralkodó status quóval és magukévá tették az új korszellemet. Tizenkét éves korára Freya már heti hat kötetet kölcsönzött ki a közkönyvtárból.

Az irodalomtanárnője, Fräulein Schneider érdeklődését is felkeltette, aki arra biztatta – a szerinte évek óta legtehetségesebb tanítványát –, hogy okvetlenül tanuljon tovább valamelyik főiskolán vagy egyetemen. Ernst számára ez túlzásnak hangzott, bár Otto addigra már egyetemre járt. De Ingrid nem engedett, és végül sikerült meggyőznie a férjét is. Akkor már évek óta félretette a pénzt a kislánya felsőbb tanulmányaira, és ragaszkodott hozzá, hogy Freya még két évig tovább tanuljon az iskolában, hogy felkészítést kapjon a főiskolai felvételire. Végül is csak egy észszerű befektetésről van szó, mondta mindig, hiszen főiskolai oklevéllel a kezében a lánya többet is fog keresni. Végül Ernst nagy nehezen beleegyezett, hogy ha Freyának sikerül letennie a vizsgáit, utána tanárképző főiskolára menjen.

– Bár eredetileg nem erről volt szó – zúgolódott az apja. – Az volt a terv, hogy átveszi tőled a varrószalont.

Ingridnek akkoriban már jól menő, nagy vevőkörrel büszkélkedő varrószalonja volt. A lányát is megtanította szabni-varrni, és Freya egy idő után már besegített neki esténként és a hétvégéken. De nem igazán érdekelte a szabás-varrás. Munka közben szabadon elkalandozhattak ugyan a gondolatai, de sokkal szívesebben olvasott volna egy jó könyvet, mint hogy vaksin egy szövetdarab fölé görnyedjen, így aztán unalmában néha dühösen és kapkodva összecsapta a rábízott munkát. Az egészben csak azt élvezte, amikor szemtanúja lehetett, miként varázsolja el az édesanyja a kuncsaftjait, ahogy néhány ügyes ceruzavonással leskicceli nekik, milyen gyönyörűen festenének egy méretre készült selyem- vagy bársonyruhában. Ha a vevő jóváhagyta az alapvázlatot, akkor kalikóból kiszabta a darabokat, és itt-ott még igazított rajtuk, mielőtt összevarrta volna őket, hogy elkészüljön a szabásminta. Szívbe markoló látvány volt, amikor Frau Bloch csillogó szemmel állt ott a tükör előtt, hogy megcsodálja alacsony, hordó alakú testét az új halványsárga sifonkelméből készült ruhájában, vagy amikor Frau Weber szégyenlősen előhúzott a táskájából az Elegante Welt magazinból kitépett lapot, rajta egy karcsú, estélyi ruhás manöken fényképével, hogy akkor ő ilyet szeretne.

– Freyának semmi érzéke a ruhavarráshoz – mondta Ernstnek a felesége. – Inkább keresek egy segédet, és betanítom. – És ezzel le is zárult az ügy: ha Ingrid egyszer letette a garast, onnantól nem volt többé apelláta. Így aztán felvették Elisabethet, és Freya csak végszükség esetén segített be a munkába.

Ahogy Ingrid betegsége (a rák szót senki sem ejtette ki a száján) egyre súlyosabb lett, felhagyott a varrással, és csak felügyelte Elisabeth munkáját, amíg jobban nem lesz – legalábbis ezt mondták az érdeklődő kuncsaftoknak. Aztán már ahhoz is túl gyönge volt, hogy bevásárolni menjen, vagy elvégezze a házimunkákat, és onnantól fogva Freya igyekezett átvenni tőle ezeket a feladatokat, amikor épp nem volt az iskolában, vagy nem kellett vizsgákra magolnia. Hetente egyszer megjelent egy lány, hogy elvégezze a mosást, kicsit összetakarítson és leporolja a bútorokat, de a többi házimunka Freya feladata lett – pedig Ernst olykor hosszú napokig munka nélkül volt, és Ottónak is épp elég szabadideje maradt a számos főiskolai szünet alatt. Ez úgyis csak átmeneti állapot, biztatta magát Freya, de arra már gondolni sem mert, hogy mitől fog megváltozni.

Freya világ életében lelkiismeretes teremtés volt. A szülei megtanították rá, hogy milyen nagyszerű érzés a jól végzett munka öröme, így hát szorgalmasan tanult az iskolában, és hazaérve elvégezte a háztartási munkákat is. Mindkét gyereknek megvolt a maga feladata: Otto Ernstnek segített a hétévégéken a régi szép időkben, amikor még megvolt a festékbolt. A fiú rengeteget rajzolt és különböző tárgyakat készített: házakat ragasztott össze gyufaszálakból, agyagól vagy kartonból, amiket aztán a boltból hazahozott tapétadarabokkal vagy festékkel dekorált ki. Imádta a famegmunkáló foglalkozásokat az iskolában, nemsokára már használható bútorokat tudott összeállítani fahulladékból vagy a csomagolásra használt rekeszek alkatrészeiből.

– A végén még asztalosmester lesz belőle – mondta Ernst, amikor megpillantotta a tálcát, amit Otto készített az édesanyjának –, az pedig egy kiváló szakma. Nincs azon semmi szégyellnivaló. – De Ottót igazából az épületek vonzották, úgyhogy a famegmunkálás egyre kevésbé érdekelte. Képes volt kerékpárra ülni, és egyórányi távolságra elbiciklizni a város déli részébe, Neuköllnbe, ahol akkoriban épült a Patkó-telep nevű hatalmas, modern lakótelep: a lópatkó formájú és jókora zöld parkot körülölelő épületegyüttesben, amit Bruno Taut tervezett a város megbízásából, több száz lakás és kisebb családi ház talált helyet.

– Tudod, Freya, ez a jövő – mondta a húgának túláradó lelkesedéssel. – Modern, minden kényelemmel felszerelt, fürdőszobás otthonok, amelyek gyönyörűen ötvözik a városi élet és a zöld környezet előnyeit. Berlin már úgy túlnőtte magát, hogy repedezik a széleinél, az lenne jó, ha ledózerolnák a régi nyomornegyedeket, hogy helyet csináljanak az ilyen tiszta vonalú, levegős és világos lakásokkal teli, modern lakótelepeknek. Taut egy zseni.

Így aztán senki sem lepődött meg túlságosan, amikor Otto bejelentette, hogy építésznek akar tanulni, bár az édesapjának eltartott egy ideig, amíg megbarátkozott a gondolattal. Leon Kohl, Otto legjobb barátja az iskolában, ügyvédnek akart tanulni és alighanem ő biztatta fel Ottót, hogy ő se adja alább. Becenevén Okos Leon, akibe Freya tizenhárom éves kora óta reménytelenül, borzongatóan és gyötrelmesen szerelmes volt. De az érzelmeit senkinek sem mondta el, bár néha nagyon nehezére esett, csak a szótlansága és a kipirult arca árulkodott róluk, amikor a fiú társaságában volt. Miközben Leon Ottóval elmerült a különböző futballcsapatokról vagy a legutóbbi nyári táborról folyó beszélgetésben, Freya lopva bámulta a Leon tarkóján felkunkorodó sötét hajat, mosolygós arca gödröcskéit vagy a szögletes állán már kiserkenő, gyér szakállát. Lefekvés után aztán újra végiggondolta a fiú minden szavát és elképzelte, milyen szellemes és lényeglátó megjegyzéseket fűzhetett volna hozzá, amitől Leon figyelme mindjárt őrá terelődött volna. Nem csak a jóképűségét szerette benne, a beszédstílusa is imponált; látszott rajta, hogy milyen okos, jó humorú és kedves fiú. Bár vitán felül Otto volt a legjobb barátja, Leon mindenkivel egyformán kedves volt, még azzal a féllábú háborús veteránnal is, aki az utcasarkon naphosszat magában beszélt, és minden arra haladó járókelőre rámordult.

Kohléktól eltérően az Amsel családban senkinek sem jutott volna eszébe, hogy egyetemre menjen továbbtanulni, hiszen honnan vettek volna pénzt rá? De Otto szilárdan eltökélte, hogy továbbtanul, hiszen a tanárai is világosan a szülei értésére adták, hogy a fiuknak igaza van, ha követni akarja az ambícióit; különben is az ilyen jó eszű fiúk minden további nélkül ösztöndíjat kaphatnak az egyetemen. Ráadásul, tódította Ingrid, ma olyan reménytelenül nagy a munkanélküliség, hogy Otto ezzel az erővel nyugodtan tanulhat egypár évig, hátha több munkalehetőség lesz, mire megszerzi a diplomáját. Otto így hát szombatonként kisegítő munkát vállalt egy építészirodánál, megpályázott, és el is nyert egy ösztöndíjat, és immár két éve a Berlini Műszaki Egyetemen tanult. Ezért aztán mindenki tudomásul vette, hogy Otto nagyobb dolgokra hivatott, és senki se számítson arra, hogy a lakást fogja takarítani. Neki a tanulmányai a legfontosabbak.

Freya viszont tudta, hogy ő csak akkor tanulhat, ha előbb végzett minden házimunkával. Fel sem merült, hogy elhanyagolja a bevásárlást vagy a lakás takarítását pusztán azért, mert másnap vizsgája lesz. Ez volt a dolgok állása, és ezen nem lehetett változtatni; a bátyja és az apja egyszerűen kinevették volna, ha megkéri őket, hogy segítsenek be a háztartási munkákba. Aznap este napnál világosabban szembesült a valódi helyzetével. Ki sem látszott a házimunkából, ráadásul a másnapi vizsgáira is tanulnia kellett volna, de ha csak egy szóval is panaszkodik, vagy nem takarít ki rendesen, lemondhat minden karrierálmáról. Ha már nem lesz többé az édesanyja, végképp senki sem áll majd mellé.

Ha nem lesz többé a mamája… Freya belebámult az egyre sűrűsödő késő délutáni homályba, és megpróbálta felfogni ezeknek a szavaknak a jelentőségét. Képtelen volt rá, hogy visszamenjen a lakásba, ahol esetleg már a rettegett hírek várják. Talán, ha tovább ül ezen a padon, és a folyó sötét vizét bámulja, ki tudja, talán az akaratereje puszta megfeszítésével képes az édesanyját tovább életben tartani.

Tartalom

A szerző jegyzete

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés és tervezőgrafika Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License

DAISY WOOD

Párizs

elfeledett

könyvesboltja

Egy háború tépázta város.

Egy veszélyes titok.

Egy sokkoló árulás.

Párizs, 1940: A szerelem városát markában tartja a háború. Jacques felesége bujkálni kényszerül, a férfinak pedig tétlenül kell néznie, amint a nácik mindent elvesznek, ami drága számára. Csupán egy dolog maradt még meg, imádott könyvesboltja, a La Page Cachée.

De aztán kopognak, egy fiatal nő áll az ajtóban, gyerekkel. Menedéket kérnek – Jacques tudja, muszáj lesz mindent kockára tennie, hogy megmentse az életüket.

Napjainkban: Juliette és a férje végre eljutottak Franciaországba, álmaik romantikus nyaralására. De ahogy telnek a napok, Juliette ráébred, eltávolodtak egymástól. A nő új kalandra vágyik. Ezért amikor véletlenül betoppan a kis, elhagyatott üzletbe, amelyen kint van az „eladó” tábla, úgy érzi, sorsszerű döntés előtt áll.

És az elfeledett könyvesbolt több mindent tartogat, mint ami első pillantásra látszik…

„Intrikákkal teli időzített bomba.”
Mandy Robotham, USA Today-bestsellerszerző

DAISY WOOD

A windsori

kastély

könyvtárosa

Egy királyi palota.

Egy csukott könyv.

Az árulás, amely nemzedékeken keresztül visszhangzik.

Windsor, 1940: Sophie Klein titkos feladatot kap, meg kell hiúsítania egy cselszövést. Ezért helyezik a Királyi Könyvtárba, amely a windsori kastélyban, a hercegnők lakóhelyén található. Amikor kiderül, hogy Windsor is a rossz oldalon áll, Sophie-nak mindent kockára kell tennie, hogy megmentse a leendő angol királynőt…

Philadelphia, napjainkban: Lacey Jones éppen a nagymamája iratait nézi át, és talál egy rejtélyes levelet, rajta a windsori kastély pecsétjével. Vajon hogyan került a családjuk birtokába?

Így veszi kezdetét az utazás, amely során Lacey betekinthet a királyi rezidencia titkaiba, és örökre megváltozik az élete…

„Mindenkit azzal zaklatok, hogy mennyire imádom ezt a könyvet!”
a NetGalley előolvasója

„Képtelen voltam letenni…
az elsőtől az utolsó lapig a markában tartott!”
a NetGalley előolvasója