részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
John Hirst: The Shortest History of Europe

Copyright © 2022
John Hirst asserts his right to be known as the author of this work
Originally published in the English language in 2012 by Black Inc., an imprint of Schwartz Books
This edition published by arrangement with Black Inc.

Hungarian translation © Bartók Imre, 2022
Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 259 2

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Hradeczky Moni
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Bevezetés

Ha a kedves olvasó netán szeret előrelapozni a könyvek végére, hogy rögtön lássa, mi vár rá, akkor bizonyára örömét fogja lelni ebben a kis kötetben, minthogy rögtön az eleje után máris a végénél folytatjuk. A jelen könyv ugyanis mindjárt hatszor fogja elmesélni Európa történetét, de minden alkalommal különböző perspektívából.

A fejezetek eredetileg egyetemi előadásnak készültek, amelyek az érdeklődő ifjúságot szándékoztak bevezetni az európai történelem témaköreibe. Az előadások nem a történet elején vették kezdetüket, és rendszerint nem is értek a végére. Átfogó narratívák átadása helyett inkább arra törekedtem, hogy gyors áttekintést kínáljak a diákjaimnak, majd később részletesebben is visszatérjek az egyes témákra.

Az első két előadás az európai történelem egészével foglalkozik – ezek valóban a legrövidebb történetnek tekinthetők –, míg a következő hat mindegyike egy-egy konkrét témát jár körül. A célom az volt, hogy a témák alaposabb körbejárásával mélyebben is megérthessük azok sajátosságait.

Egy történetnek mindig meghatározott íve, vagyis kezdete, közepe és vége van. A civilizációnknak azonban ebben az értelemben nincsen története. A történetek igézetében élünk, ha úgy véljük, hogy minden civilizáció szükségszerű sorsa a felemelkedés és a bukás. A jelen könyvben azt a célt tűztem magam elé, hogy közelebb hozzam az olvasóhoz az európai civilizáció meghatározó elemeit, és rámutassak, hogy azok miként alakultak át az idők során; egyúttal arra törekedtem, hogy megértsük, miként születnek a régi intézményekből újabbak, továbbá észrevegyük, hogy mindaz, amit réginek tekintünk, sokszor a megváltozott körülmények között is fennmarad és visszatér.

A történelemkönyvek többnyire számos eseményt és személyt tárgyalnak. Ebben rejlik a történettudomány ereje, és emiatt képes közelebb vinni bennünket a való élethez. De mégis mit jelent ez a nagy kavalkád? Vajon melyek az igazán fontos dolgok? Én magam igyekeztem mindig szem előtt tartani ezeket a kérdéseket. A múltban számos sorsfordító eseményre került sor, és rengeteg fontos történelmi személyiség élt, amelyek és akik más történelemkönyvek lapjain bizonyára jelen vannak, ám ebből mégis hiányoznak.

A klasszikus korszak tárgyalását követően a könyv elsősorban Nyugat-Európával foglalkozik. Az európai civilizáció szempontjából Európa nem minden térsége bír ugyanakkora jelentőséggel. Az itáliai reneszánsz, a német reformáció, az angol parlamentáris demokrácia vagy éppen a francia forradalom – aligha vonható kétségbe, hogy ezek a történeti fejlemények nagyobb horderejűnek bizonyultak, mint például Lengyelország feldarabolása.

A könyv megírása során nagymértékben támaszkodtam a történeti szociológusok munkásságára, akik közül külön ki kell emelnem Michael Mannt és Patricia Crone-t. Crone professzor asszony nem kifejezetten az európai történelem szakértője, minthogy elsődleges kutatási területe az iszlám, ám rövid, Pre-Industrial Societies (Az iparosodás előtti társadalmak) című könyvecskéjében helyet kapott egy The Oddity of Europe (Európa különössége) című fejezet – ez az alig harmincoldalas szöveg egy igazi tour de force, egy teljes értékű történelmi összefoglaló, amely majdnem olyan rövid, mint az én legrövidebb történetem. Ez a szöveg adta az ötletet számomra ahhoz, hogy – miként az első két előadásból látható – én magam is az európai történelem újraírására vállalkozzam. Nem szükséges hozzátenni, hogy emiatt a szerző lekötelezettje vagyok.

A melbourne-i La Trobe Egyetemen töltött éveim során abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy Eric Jones professzor mellett dolgozhattam, akinek a The European Miracle (Az európai csoda) című művére szintén nagymértékben támaszkodtam.

A jelen könyv legfeljebb a módszerét illetően tart igényt némi eredetiségre. Ezeket az előadásokat először ausztrál hallgatók előtt volt alkalmam megtartani, akik alapos ismeretekkel rendelkeztek a saját történelmükkel kapcsolatban, ám annál hiányosabb elképzeléseik voltak arról a civilizációról, amelynek egyébként maguk is a részét alkották.

A jelen kiadásban egy új, a 19. és a 20. századdal foglalkozó fejezet is helyet kapott.

John Hirst

A legrövidebb történet

Első fejezet A klasszikus
és a középkori Európa

Az európai civilizáció azért tekinthető egyedülállónak, mert ez az egyetlen, amely sikeresen kényszerítette rá magát a világ többi részére. Mindezt hódítás és gyarmatosítás, gazdasági befolyás és az eszmék ereje, továbbá azáltal érte el, hogy gyakorlatilag mindazzal rendelkezett, amire a többiek csak vágyhattak. Ma a bolygó minden országa olyan tudományos felfedezésekre támaszkodik, és olyan technológiákat használ, amelyek eredetileg Európából származnak; még magának a tudománynak a fogalma is európai találmány.

Kezdeti szakaszában az európai civilizációt három összetevő határozta meg:

1.Az ókori Görögország és Róma műveltsége.

2.A kereszténység, amely a zsidó vallás, vagyis a judaizmus egyfajta sajátos leágazásának tekinthető.

3.A Római Birodalmat lerohanó germán törzsek kultúrája.

Az európai civilizáció tehát kezdettől fogva egyfajta keverékként áll előttünk. Ennek jelentősége a továbbiakban válik világossá.

*

Ha filozófiánk, művészetünk, irodalmunk, matematikánk, tudományunk, orvoslásunk és politikai gondolkodásunk gyökereit kutatjuk, rögtön tudjuk, hová kell fordulnunk: mindennek intellektuális forrásvidéke az ókori Görögországban keresendő.

Az ókori görög városállamok és gyarmatok. A görög civilizáció erejét a Földközi-tenger és a Fekete-tenger térségében létrehozott gyarmatok kereskedelme és mezőgazdasága adta

A klasszikus Görögország történetének tetőpontján valójában nem egyetlen államot alkotott, hanem – mai fogalommal élve – több kisebb városállamból állt. A városállam lényegében egyetlen várost és a körülötte elterülő földterületeket jelentette; nagyjából egynapi gyaloglással bejárható területekről van szó.

A görögök nagyjából úgy akartak az államhoz tartozni, ahogyan mi akarunk manapság valamilyen klubnak a tagjai lenni: egyfajta szövetségi rendszerről volt tehát szó. Ezekben a városállamokban jelent meg első ízben a demokrácia intézménye. Itt még nem beszélhetünk képviseleti demokráciáról, minthogy nem léteztek parlamentek, amelyekben a nép által választott képviselők ültek volna. Az ókori Görögországot úgynevezett részvételi demokrácia jellemezte, amelynek lényege, hogy minden felnőtt korú férfi állampolgár összegyűlhetett egy nyilvános helyen, ahol megvitathatták a közügyeket, és mindenkinek joga volt szavazni a törvényekről és a politikai célkitűzésekről.

A Római Birodalom területe a Kr. u. 2. században

Ahogy a görög városállamok népessége növekedésnek indult, egyre többen szálltak hajóra, hogy a Földközi-tenger távolabbi szegleteiben is gyarmatokat hozzanak létre. Hamarosan görög telepesek jelentek meg a mai Törökország területén, Észak-Afrikában és Spanyolországban, továbbá Franciaország és Olaszország déli részén. Az utóbbi, vagyis a mai Olaszország volt az, ahol a rómaiak – ekkoriban még egy meglehetősen elmaradott népség – először találkoztak a görögökkel, és szép lassan elsajátították a kultúrájukat.

A rómaiak idővel óriási birodalmat hoztak létre, amely Görögországot és az egykori görög gyarmatokat is magába foglalta. Az északi határt két nagy folyó, a Rajna és a Duna jelölte ki, noha a birodalom olykor túlmerészkedett ezeken. A nyugati határt az Atlanti-óceán jelentette. Még Anglia is a Római Birodalom részét alkotta, Skócia és Írország azonban nem.

A déli határon az észak-afrikai sivatagok húzódtak, ezek tehát többé-kevésbé világos természetes határvonalként szolgáltak. Ezzel szemben a keleti határ már korántsem volt ilyen egyértelmű, ugyanis arrafelé a rómaiak ellenséges birodalmakba ütköztek. A Római Birodalom gyakorlatilag az egész Mediterráneumot magába foglalta, miközben a mai Európának csupán egy része, ellenben számos Európán kívüli terület, például Törökország, a Közel-Kelet és Észak-Afrika is hozzátartozott.

A rómaiak eredményesebb harcosok voltak a görögöknél. Nemcsak a harcban, hanem a törvényhozásban is hatékonyabbnak bizonyultak, ami elengedhetetlen volt a birodalom megfelelő működtetéséhez. Jobbak voltak a mérnökeik, aminek egyszerre látták hasznát a harcmezőn és a birodalom logisztikai irányításában. Ezzel együtt minden egyéb tekintetben készséggel elismerték, hogy a görögök nagyszerűbbek náluk, és szolgaian másolták őket. A római elit tagjai egyaránt beszéltek görögül és latinul, vagyis a rómaiak nyelvén; jellemzően athéni egyetemre küldték a fiaikat, vagy görög rabszolgát fogadtak, hogy otthon tanítsa a gyermeküket. Ezért amikor a Római Birodalom kapcsán görög-római jellegről beszélünk, az nemcsak indokolt, de maguk a rómaiak is aláírták volna.

A görögök agyafúrtságát a geometria példáján mutathatjuk be a legegyszerűbben. Mindazt, amit a mai napig geometria címén tanítanak az iskolákban, a görögök fedezték fel. Felnőtt korára persze többségünk elfeledkezik a vonatkozó tételekről, úgyhogy nézzünk egy egyszerű példát. A geometria néhány alapvető definícióval kezdődik, amelyekből kiindulva aztán átfogóbb rendszert lehet építeni. A kiindulópont történetesen maga a pont, amelyet a görögök úgy határoztak meg, mint aminek van helyzete, de nincs kiterjedése. Persze ha a nyomtatott papíron lévő pontra gondolunk, akkor annak is van némi kiterjedése, de a geometria az absztrakció világában mozog. Lássuk a második definíciót: a vonal az, aminek van hosszúsága, de nincs szélessége. A következő: az egyenes vonal nem más, mint a legrövidebb út két pont között. Ebből a három definícióból máris eljuthatunk a kör meghatározásáig. A kör egy olyan vonal, amely egy zárt, kerek alakzatot alkot. De hogyan lehet matematikai meghatározást adni a kerekségről? Bárhogy is törjük a fejünket, hamar kiderül, hogy egyáltalán nem könnyű egzakt definíciót adni erről a fogalomról. A helyes meghatározás mindenesetre a következő: a kör által határolt területen belül kell lennie egy pontnak, amelyből a kört alkotó vonal pontjaihoz húzott szakaszok mindig azonos hosszúságúak lesznek.

Tartalom

Bevezetés

A legrövidebb történet

Első fejezet – A klasszikus és a középkori Európa

Második fejezet – A modern Európa

Közjáték – A klasszikus érzület

A hosszabb történet

Harmadik fejezet – Inváziók és hódítások

Negyedik fejezet – Államformák I.

Ötödik fejezet – Államformák II.

Hatodik fejezet – Császárok és pápák

Hetedik fejezet – Nyelvek

Nyolcadik fejezet – A köznép

Közjáték – Mitől különleges Európa?

Pusztító erők

Pusztító erők

Kilencedik fejezet – Iparosodás és forradalom

Tizedik fejezet – Két világháború

Térképjegyzék

Képjegyzék

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Darker Grotesque – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0